ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2026 року 
м. Київ
справа № 380/22044/25
адміністративне провадження № К/990/13532/26 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду судді-доповідача Коваленко Н.В., суддів: Рибачука А.І., Бучик А.Ю., розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу виконавчого комітету Львівської міської ради на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2025 року, постановлену у складі судді Брильовського Р.М., та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23 лютого 2026 року, ухвалену у складі колегії суддів: Гуляка В.В. (доповідач), Ільчишин Н.В., Матковської З.М., у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «БІНП ЛТД» до виконавчого комітету Львівської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Комунальне підприємство «Адміністративно-технічне управління», Галицька районна адміністрація Львівської міської ради, про визнання протиправним та скасування рішення,
УСТАНОВИВ:
I. ІСТОРІЯ СПРАВИ
I.І Стислий виклад обставин звернення до суду та наведених заявником обґрунтувань
1. У листопаді 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «БІНП ЛТД» (далі - також ТОВ «БІНП ЛТД», Товариство, позивач, заявник) звернулося до суду з позовом до виконавчого комітету Львівської міської ради (далі - також Виконком ЛМР, відповідач), треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Комунальне підприємство «Адміністративно-технічне управління», Галицька районна адміністрація Львівської міської ради, у якому просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради № 1074 від 24 жовтня 2025 року «Про демонтаж тимчасової споруди на вул. Шпитальній, 2» (далі - також спірне, оскаржене рішення).
2. Разом із позовною заявою Товариство подало заяву про забезпечення позову, в якій просило:
- зупинити дію рішення виконавчого комітету Львівської міської ради № 1074 від 24 жовтня 2025 року «Про демонтаж тимчасової споруди на вул. Шпитальній, 2» - до набрання законної сили судовим рішенням у вказаній справі;
- заборонити Львівській міській раді, Виконавчому комітету Львівської міської ради, Галицькій районній адміністрації Львівської міської ради, Комунальному підприємству «Адміністративно технічне управління» та будь яким іншим уповноваженим особам вчиняти дії, спрямовані на демонтаж належної Товариству з обмеженою відповідальністю «БІНП ЛТД» тимчасової споруди за адресою: м. Львів, вул. Шпитальна, 2 - до набрання законної сили рішенням суду у вказаній справі;
- на підставі статті 156 Кодексу адміністративного судочинства України звернути ухвалу про забезпечення позову до негайного виконання (частина перша статті 156 Кодексу адміністративного судочинства України).
3. В обґрунтуванні вищенаведених вимог заявник наводив доводи про те, що виконавчий комітет Львівської міської ради не мав повноважень приймати рішення про демонтаж тимчасових споруд, а оскаржене рішення є очевидно протиправним і прийняте з перевищенням повноважень.
4. Заявник наголошував, що станом на момент подання ним заяви про забезпечення прозову у справі, що розглядається, між ним та відповідачем наявний спір з приводу укладення договору оренди землі, на якій розташована охоплена спірним рішенням тимчасова споруда.
5. Товариство просила суд врахувати, що оспореним рішенням передбачено здійснити демонтаж в термін до 01 січня 2026 року, у зв`язку з чим наголошувало на виникненні очевидної небезпеки заподіяння безповоротної шкоди правам та інтересам позивача, оскільки оскаржуване рішення виконкому ЛМР, а також спільні дії третіх осіб фактично призведуть до примусового демонтажу тимчасової споруди, яка, за доводами позивача, використовується на законних підставах, ще до завершення розгляду справи по суті позовних вимог.
6. Позивач стверджував, що після виконання спірного рішення та демонтажу зазначеної в ньому тимчасової споруди така буде фактично зруйнована і позбавлена усіх комунікацій, а тому, на думку заявника, в разі невжиття заходів забезпечення позову буде істотно ускладнено чи унеможливлено виконання рішення суду, що призведе до неефективного захисту або поновлення порушених прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.
I.II Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
7. Львівський окружний адміністративний суд постановив ухвалу від 10 листопада 2025 року, якою заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «БІНП ЛТД» про забезпечення позову задовольнив, а саме:
зупинив дію рішення виконавчого комітету Львівської міської ради № 1074 від 24 жовтня 2025 року «Про демонтаж тимчасової споруди на вул. Шпитальній, 2» - до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 380/22044/25;
заборонив Львівській міській раді, Виконавчому комітету Львівської міської ради, Галицькій районній адміністрації Львівської міської ради, Комунальному підприємству «Адміністративно технічне управління» та/або уповноваженим органам, особам, які діють від їх імені та/або та будь яким іншим уповноваженим особам вчиняти дії, спрямовані на демонтаж належної Товариству з обмеженою відповідальністю «БІНП ЛТД» тимчасової споруди на вул. Шпитальній, 2 до набрання рішенням суду у справі № 380/22044/25 законної сили.
8. Постановляючи таку ухвалу, суд першої інстанції, з висновками якого частково погодився й апеляційний суд, виходив з того, що зазначена у спірному рішенні відповідача споруда являє собою двоповерхову будівлю з мансардою, загальною площею 296,5 кв.м., зведеною відповідно до робочого проєкту, технічної документації та умов договору оренди зі складних металоконструкцій, із забезпеченням відповідними інженерними комунікаціями та засобами.
9. За таких обставин суди попередніх інстанцій вважали, що здійснення демонтажу такої споруди неможливе у цілісному стані без її розділення на окремі елементи, що, за позицією судів, призведе до її фактичного знищення з втратою інженерних комунікацій.
10. У світлі зазначеного, суди виснували, що виконання вказаного рішення передбачає фактичне знесення тимчасової споруди, що матиме незворотні наслідки для позивача, зокрема втрату майна, інженерних мереж та можливості здійснювати господарську діяльність. З урахуванням того, що демонтаж має фізичний характер і в цьому конкретному випадку призведе до повного знищення споруди, суди констатували, що в разі задоволення позову відновлення попереднього стану буде неможливим, а відшкодування збитків не забезпечить ефективного захисту прав позивача.
11. Тому суди вважали, що вказані в заяві заходи забезпечення позову є співмірними, відповідають меті застосування такого інституту, спрямовані на попередження можливих невідворотних негативних наслідків для прав та охоронюваних законом інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду з цим позовом, і відновлення яких, у разі незастосування відповідних заходів, буде неможливим або значно ускладненим.
12. Водночас, суд апеляційної інстанції зауважив, що повне зупинення дії спірного рішення в порядку забезпечення адміністративного позову унеможливлює вчинення яких - небудь дій, спрямованих на його фактичне виконання, а тому вжиття додаткових заходів забезпечення позову в цьому конкретному випадку не було необхідним.
13. За результатом апеляційного перегляду справи, суд апеляційної інстанції скасував ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2025 року в частині заборони Львівській міській раді, Виконавчому комітету Львівської міської ради, Галицькій районній адміністрації Львівської міської ради, Комунальному підприємству «Адміністративно-технічне управління» та/або уповноваженим органам, особам, які діють від їх імені та/або та будь-яким іншим уповноваженим особам вчиняти дії, спрямовані на демонтаж належної Товариству з обмеженою відповідальністю «БІНП ЛТД» тимчасової споруди на вул. Шпитальній, 2 - до набрання рішенням суду у справі № 380/22044/25 законної сили. В цій частині апеляційний суд ухвалив нову постанову, якою відмовив у застосуванні такого заходу забезпечення позову, а в решті оскаржену ухвалу суду апеляційної інстанції - залишив без змін.
I.IІІ Короткий зміст вимог касаційної скарги
14. Не погоджуючись із вищевказаними судовими рішеннями в частині задоволених вимог заяви про забезпечення позову, відповідач подав касаційну скаргу, в якій, покликаючись на порушення судами норм процесуального права, просить їх скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити повністю.
II. ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ, ЯКІ СЛУГУВАЛИ ПІДСТАВОЮ ДЛЯ ВІДКРИТТЯ КАСАЦІЙНОГО ПРОВАДЖЕННЯ У СПРАВІ
15. В обґрунтуванні вимог касаційної скарги наведені доводи про те, що суди попередніх інстанцій в оскарженій частині ухвалених ними судових рішень допустили порушення норм процесуального права - статей 150, 151 Кодексу адміністративного судочинства України та висновків Верховного Суду щодо їх застосування стосовно умов і критеріїв вжиття заходів забезпечення позову.
16. На думку скаржника, матеріали справи не містять об`єктивних і документально підтверджених обставин, які свідчили б про очевидну небезпеку заподіяння шкоди правам позивача або про те, що без вжиття заходів забезпечення ефективний захист його прав буде неможливим чи істотно ускладненим. Саме лише посилання на можливі негативні майнові наслідки демонтажу, за твердженням скаржника, не є достатньою підставою для забезпечення позову.
17. Скаржник також наголошує, що апеляційний суд не врахував обставини, пов`язані з правовим статусом земельної ділянки, на якій розташована вказана у спірному рішенні тимчасова споруда. Зокрема, зазначає. що така земельна ділянка перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Львова, а строк договору її оренди закінчився 30 вересня 2025 року і такий строк не було поновлено у встановленому законом порядку. 
18. Тому скаржник стверджує, що тимчасова споруда, стосовно якої у спірних відносинах прийняте рішення, розміщена без належних правових підстав, а тому її демонтаж спрямований виключно на забезпечення законного використання комунальної землі і жодних прав заявника не порушує.
19. На підставі наведеного, скаржник наполягає на тому, що зупинення дії спірного рішення фактично дозволяють позивачу продовжувати господарську діяльність без чинного договору оренди і це призведе до порушення інтересів територіальної громади та є заходами, рівнозначними задоволенню позову по суті.
20. У відзиві на касаційну скаргу позивач повністю підтримує наведені в оскаржених судових рішеннях висновки та наведені на їх обґрунтування мотиви, зокрема, в частині реальності та невідворотності негативних наслідків демонтажу, та вважає, що суди попередніх інстанцій не допустили порушення норм процесуального права, а викладені у скарзі аргументи фактично зводяться до власної переоцінки наявних у справі обставин й, до того ж, стосуються суті спору, що не може бути оцінено під час вирішення питання про забезпечення позову і виходить за межі касаційного перегляду.
21. Позивач заперечує аргументи скаржника про порушення в результаті забезпечення позову яких - небудь публічних інтересів, у тому числі територіальної громади чи уповноважених нею представницьких або виконавчих органів місцевого самоврядування, оскільки у спірних відносинах розміщення тимчасової споруди було здійснено на підставі відповідних дозвільних документів та з дотриманням встановленого законом порядку, а відповідач не довів того, що така споруда створює загрозу життю чи здоров`ю людей і тому має бути терміново демонтована ще до вирішення цього спору судом.
22. Покликання відповідача на певні факти щодо наявних між сторонами правовідносин з оренди земельної ділянки, на якій розміщена охоплена спірним рішенням тимчасова споруда, позивач вважає безпідставними та недоречними, оскільки з цього приводу існує окремий спір у господарській справі № 914/2854/25, який натепер ще не вирішений.
23. Спираючись на вказані вище доводи Товариство просить у задоволенні касаційної скарги відмовити, а оскаржені судові рішення - залишити без змін.
ІІІ. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, УСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
24. Предмет спору у справі, що розглядається, охоплює рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради № 1074 від 24 жовтня 2025 року «Про демонтаж тимчасової споруди на вул. Шпитальній, 2».
25. Оспореним рішенням виконком ЛМР вирішив, зокрема:
1) демонтувати встановлену тимчасову споруду для здійснення підприємницької діяльності на вул.Шпитальній,2;
2) рекомендувати ТзОВ «БІНП ЛТД» здійснити демонтаж встановленої тимчасової споруди у добровільному порядку протягом 20 календарних днів;
3) у разі нездійснення демонтажу у добровільному порядку визначити уповноваженою особою на виконання демонтажу тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності на вул.Шпитальній,2 комунальне підприємство «Адміністративно-технічне управління» спільно з Галицькою районною адміністрацією;
4-1) здійснити демонтаж в термін до 01 січня 2026 року;
4-2) у разі якщо розмір чи конфігурація тимчасової споруди не дозволяє повести демонтаж та перевезення тимчасової споруди у цілісному стані, здійснити її розділення на конструктивні елементи.
26. Зі змісту спірного рішення суди установили, що демонтаж тимчасової споруди на вул. Шпитальній, 2 передбачено здійснити у добровільному порядку - упродовж 20 календарних днів, а у разі нездійснення демонтажу у добровільному порядку - здійснити демонтаж примусово слід в термін до 01 січня 2026 року. При цьому, спірним рішенням визначено, що в разі, якщо розмір чи конфігурація тимчасової споруди не дозволяє повести демонтаж та перевезення тимчасової споруди у цілісному стані - здійснити її розділення на конструктивні елементи. Уповноваженою особою на виконання демонтажу визначено КП «Адміністративно-технічне управління» спільно з Галицькою районною адміністрацією.
27. Суди також з`ясували, що згідно матеріалів справи, розглядувана тимчасова споруда являє собою двоповерхову будівлю павільйону із мансардою, загальною площею 296,5 кв.м., зі складних металоконструкцій, із забезпеченням відповідними інженерними комунікаціями та засобами.
ІV. РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА ТА АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ
28. Стаття 150 Кодексу адміністративного судочинства України.
1. Суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.
2. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:
1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або
2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
3. Ухвалу про забезпечення позову постановляє суд першої інстанції, а якщо розпочато апеляційне провадження, то таку ухвалу може постановити суд апеляційної інстанції.
4. Подання позову, а також відкриття провадження в адміністративній справі не зупиняють дію оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень, якщо суд не застосував відповідні заходи забезпечення позову.
29. Частини перша, друга статті 151 Кодексу адміністративного судочинства України.
1. Позов може бути забезпечено:
1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта;
2) забороною відповідачу вчиняти певні дії;
3) {Пункт 3 частини першої статті 151 виключено на підставі Закону № 460-IX від 15.01.2020}
4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору;
5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.
2. Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.
30. Пункт 2 частини першої статті 153 Кодексу адміністративного судочинства України.
Заява про забезпечення позову подається: одночасно з пред`явленням позову - до суду, до якого подається позов за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом;
31. Частини четверта, п`ята статті 154 Кодексу адміністративного судочинства України.
Залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково. Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.
32. Частини перша, четверта статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України.
Суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.
Клопотання про скасування заходів забезпечення позову розглядається в судовому засіданні не пізніше п`яти днів з дня надходження його до суду.
За результатами розгляду клопотання про скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом, постановляється ухвала.
Ухвала про скасування заходів забезпечення позову або про відмову у скасуванні забезпечення позову може бути оскаржена.
V. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
V.I Оцінка доводів учасників справи і висновків судів попередніх інстанцій
33. Відповідно до частин першої - третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
34. Згідно з частинами першою, другою статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
35. Перевіряючи у межах повноважень, встановлених процесуальним законом, та доводів касаційної скарги, які зумовили відкриття касаційного провадження у справі, правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і дотримання ними норм процесуального права, а також надаючи оцінку аргументам сторін, Верховний Суд виходить з такого.
36. У правозастосовчій практиці Верховного Суду неодноразово аналізувались питання, пов`язані із вжиттям заходів забезпечення позову, зокрема, у постанові від 19 березня 2025 року у справі № 300/6853/23 вже наводив висновки щодо застосування норм статей 150-158 глави 10 розділу І Кодексу адміністративного судочинства України у подібних правовідносинах, спір у яких, як і у справі, що розглядається, виник стосовно рішення органу місцевого самоврядування про демонтаж тимчасових споруд.
37. Так, у вказаній постанові Верховний Суд відзначав, що підстави забезпечення позову, передбачені частиною другою статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України, є оціночними, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих у цій статті обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.
38. Суд також підкреслював, що при розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.
39. Інститут забезпечення позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.
40. Водночас, заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.
41. Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
42. Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
43. Тому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
44. Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі № 640/6840/20 та від 16 січня 2023 року у справі № 640/1995/22.
45. Переглядаючи в касаційному порядку судові рішення адміністративних судів з питань забезпечення позову та перевіряючи дотримання судами відповідних норм процесуального права, Верховний Суд неодноразово звертав увагу на Рекомендації N R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийняті Комітетом міністрів Ради Європи 13 вересня 1989 року, згідно з якими рішення про вжиття тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акту; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акту.
46. Отже, забезпечення позову в адміністративній справі є наданням тимчасового захисту до вирішення справи по суті, який застосовується у виключних випадках за наявністю об`єктивних обставин, які дозволяють зробити обґрунтоване припущення, що невжиття відповідних заходів потягне за собою більшу шкоду, ніж їх застосування.
47. У постанові від 17 квітня 2019 року (справа № 705/4587/17) Верховний Суд сформулював правову позицію, згідно з якою, в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі, а також вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав будуть значними.
48. Для забезпечення позову суд повинен на підставі доказів та з огляду на обставини справи, поведінку учасників переконатися, що загроза правам, свободам та інтересам особи має реальний характер. Загроза повинна бути прямо пов`язана з об`єктом спору та мають бути обґрунтовані підстави вважати, що внаслідок невжиття заходів забезпечення позову настануть обставини, передбачені пунктом 1 частини другої статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України.
49. У світлі вищенаведеного нормативно - правового регулювання процедури вжиття судом заходів забезпечення позову та висновків Верховного Суду щодо застосування релевантних норм права з окресленого питання, колегія суддів, взявши до уваги фактичні обставини цієї справи, предмет наявного між її сторонами юридичного спору, суть оскарженого рішення, зміст правовідносин, у яких виник спір, дійшла висновку, що вжиті у цьому конкретному випадку заходи є адекватними і співмірними, відповідають меті застосування такого інституту, спрямовані на попередження можливих невідворотних негативних наслідків для прав та охоронюваних законом інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду з цим позовом і відновлення яких, у разі незастосування відповідних заходів, буде неможливим або значно ускладненим, не порушують прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цієї справи.
50. Висновки судів попередніх інстанцій про наявність підстав для часткового задоволення поданої у цій справі заяви про вжиття заходів забезпечення позову, як про це можливо стверджувати зі змісту ухвалених ними судових рішень (в оскарженій частині), ґрунтуються не лише на мотивах про можливе настання значних матеріальних втрат заявника в разі невжиття таких заходів, а враховують й те, що для відновлення фактичного і правового стану, який існував у спірних правовідносинах на момент їх виникнення, необхідно буде докласти значних зусиль. Такі мотиви суди навели з покликанням на відповідні докази, переоцінювати які Верховний Суд не може в силу закріплених законом меж касаційного перегляду. Тому Суд відхиляє твердження скаржника про недостатню вмотивованість оскаржених судових рішень та неврахування судами усіх фактичних обставин справи.
51. Суди попередніх інстанцій правильно не вдавались до оцінки заперечень відповідача проти забезпечення позову, заснованих на аргументах про відсутність у Товариства відповідних речових прав на земельну ділянку, на якій розміщена належна позивачеві тимчасова споруда, і про незаконний характер її встановлення, оскільки такі є предметом розгляду в окремому господарському спорі, який дотепер вирішується відповідним судом.
52. До того ж, такі доводи відповідача торкаються предмету доказування у цій справі, а тому можуть бути оцінені судом виключно під час її розгляду по суті спору з дотриманням усіх основних засад (принципів) судочинства, процедурних норм, процесуальних прав та гарантій учасників процесу, а не при вирішенні питання про застосування заходів забезпечення позову.
53. Верховний Суд критично оцінює наведені скаржником аргументи про те, що застосування заходів забезпечення позову у цьому випадку не відповідає критеріям співмірності та адекватності, оскільки відповідач не довів, що внаслідок ухвалення судами оскаржених рішень буде завдана шкода, яка переважає ті наслідки, які можуть настати в разі незастосування зазначених заходів. Зокрема, установлені судами обставини не доводять того, що сам факт розміщення тимчасової споруди упродовж часу розгляду цієї справи судами завдає матеріальних збитків, фінансових або інших втрат, унеможливлює отримання матеріальних вигод (благ) тощо територіальною громадою міста, або того, що така споруда є небезпечною (аварійною тощо) й реально загрожує життю чи здоров`ю оточуючих, що існує ризик настання аварій або інших несприятливих наслідків техногенного чи будь - якого іншого характеру, що розміщення зазначеної споруди призводить до серйозних порушень вимог законодавства у сфері містобудування та благоустрою населених пунктів, санітарного благополуччя населення, пожежних правил чи вимог законодавства у інших сферах соціальних відносин, які потребують негайного і невідкладного розв`язання у запропонований відповідачем спосіб аж до демонтажу належної Товариству споруди у найкоротший строк.
54. У контексті доводів виконкому ЛМР про те, що вжиті судами заходи забезпечення позову фактично вирішили цей спір до моменту ухвалення судом рішення, Верховний Суд зауважує, що оскаржені судові рішення не містять жодних висновків по суті заявлених у позові вимог, й при таких обставинах, які встановлені у цій справі, спрямовані на відвернення (уникнення) настання можливих невідворотних наслідків та уможливлення належного судового захисту прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду, забезпечення виконання завдання адміністративного судочинства, яке полягає у ефективному захисті прав, свобод та інтересів, зокрема, фізичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
55. Вжиття таких заходів не є вирішенням спору по суті й не свідчить про фактичний дозвіл на розміщення тимчасових споруд без дотримання норм у сфері благоустрою, архітектури та містобудування, на чому при подібних обставинах наголошував Верховний Суд й у постанові від 23 січня 2020 року у справі № 1840/2909/18, у якій предмет спору стосувався оскарження рішень органу місцевого самоврядування щодо звільнення земельних ділянок від незаконно встановлених тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності та їх знесення.
56. За наведеного, Верховний Суд визнає, що суди попередніх інстанцій, частково задовольнивши заяву позивача про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, норм процесуального права не порушили та ухвалили законні й обґрунтовані рішення з урахуванням фактичних обставин цієї справи, мети та завдання такого інституту як забезпечення позову.
57. Наведені ж у касаційній скарзі доводи не містять вагомих, заснованих на об`єктивних фактах і нормах права міркувань, які б переконували у помилковості висновків судів першої та апеляційної інстанцій щодо наявності передбачених законом підстав для вжиття у цьому конкретному випадку заходів забезпечення позову, а також ставили б під сумнів законність ухвалених ними судових рішень за результатом розгляду відповідної заяви Товариства.
V.IІ Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
58. За правилами пункту 1 частини першої статті 349 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
59. Відповідно до частини першої статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Не може бути скасовано правильне по суті і законне судове рішення з мотивів порушення судом норм процесуального права, якщо це не призвело і не могло призвести до неправильного вирішення справи.
60. У зв`язку з вищевикладеним Верховний Суд, розглянувши касаційну скаргу у визначених статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України межах, висновує, що така задоволення не підлягає, оскільки суди попередніх інстанцій не допустили порушення норм процесуального права та ухвалили судові рішення, які ґрунтуються на законі, у зв`язку з чим й підстави для їх скасування - відсутні.
61. Керуючись статтями 340, 341, 343, 349, 350, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу виконавчого комітету Львівської міської ради залишити без задоволення, а ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23 лютого 2026 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною й не оскаржується.

Суддя-доповідач Н.В. Коваленко

Судді: А.І. Рибачук

А.Ю. Бучик