ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4787/26 Справа № 187/588/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Соловйов І. М. Суддя у 2-й інстанції - Пищида  М. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2026 року м. Дніпро 

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Пищиди М.М.
суддів – Ткаченко І.Ю., Свистунової О.В.
за участю секретаря судового засідання – Літвінова І.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на ухвалу Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 05 лютого 2026 року за поданням приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Макаренко Анни Сергіївни про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа боржнику у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2025 року приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Макаренко А.С. звернувся до суду із поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа боржнику у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Подання мотивоване тим, що на виконанні у приватного виконавця знаходиться виконавче провадження № 72298928 з примусового виконання виконавчого листа №187/588/23 виданого 04.07.2023 Петриківським районним судом Дніпропетровської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №DNOKA10000031 від 10.02.2022 у розмірі 345 648,08 грн, яка складається: заборгованість за тілом кредиту 327 344,81 грн, заборгованість за нарахованими відсотками 18 303,27 грн. та судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 5184,72 грн. 
Зазначила, що боржнику ОСОБА_1 на праві власності належить автомобіль марки CHEVROLET, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN/номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_2 . 20.08.2023 винесено постанову про розшук майна боржника, якою оголошено в розшук автомобіль марки CHEVROLET, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN/номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_2 . Наразі, місцезнаходження транспортного засобу приватному виконавцю невідомо. Згідно відповіді головного управління Державної міграційної служби України встановлено, що боржник ОСОБА_1 , має паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_3 , дата видачі – 26.03.2021, строк дії до 26.03.2031, орган видачі – 1253 та НОМЕР_4 , дата видачі – 26.07.2018, строк дії до 26.07.2028, орган видачі – 1253. Згідно відповіді Державної прикордонної служби України щодо перетину боржником державного кордону з 20.07.2023 по 06.01.2026 відсутні дані щодо перетину боржником державного кордону, але факт перетину кордону підтверджується випискою за договором № б/н за період 01.01.2022 - 19.10.2025, яку було надано АТ КБ ПриватБанк на вимогу приватного виконавця, з встановлено, що боржник здійснює розрахунки за кордоном та виїхав за кордон до відкриття виконавчого провадження. Вказала, що рішення суду не виконане, боржник ухиляється від його виконання, не вживає заходів щодо виконання рішення.
З огляду на наведене, заявник вважає, що наявні підстави для тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України до виконання зобов`язань за виконавчим документом.
Ухвалою Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 05 лютого 2026 року у задоволенні подання приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Макаренко Анни Сергіївни про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа – відмовлено. 
АТ КБ “ПриватБанк” подало до апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування ухвали та ухвалення нового рішення про задоволення вимог подання.
Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.
Судом встановлено, що на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Макаренко А.С. перебуває виконавче провадження № 72298928, з примусового виконання виконавчого листа №187/588/23 виданого 04.07.2023 Петриківським районним судом Дніпропетровської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №DNOKA10000031 від 10.02.2022 у розмірі 345 648,08 грн, яка складається: заборгованість за тілом кредиту 327 344,81 грн, заборгованість за нарахованими відсотками 18 303,27 грн та судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 5 184,72 грн
В межах виконавчого провадження № 72298928, приватним виконавцем Макаренко А.С. накладено арешт на майно та кошти боржника ОСОБА_1 .
Відповідно до інформації Головного управління ДМС у Дніпропетровській області № від 08.12.2025, боржник ОСОБА_1 , має паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_3 , дата видачі – 26.03.2021, строк дії до 26.03.2031, орган видачі – 1253 та НОМЕР_4 , дата видачі – 26.07.2018, строк дії до 26.07.2028, орган видачі – 1253.
Згідно відповіді Міністерства внутрішніх справ України на електронний запит № 308460348 від 01.06.2026 за боржником боржнику ОСОБА_1 на праві власності належить автомобіль марки CHEVROLET, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN/номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_2 . 20.08.2023 винесено постанову про розшук майна боржника, якою оголошено в розшук автомобіль марки CHEVROLET, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN/номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_2 .
Згідно відповіді Державної податкової служби інформація про боржника ОСОБА_1 відсутня.
Згідно відповіді Пенсійного фонду України, ОСОБА_1 пенсійні виплати не отримує.
Згідно відповіді Державної прикордонної служби України щодо перетину боржником державного кордону з 20.07.2023 по: 06.01.2026 відсутні дані щодо перетину боржником державного кордону.
Відповідно до виписки за договором № б/н за період 01.01.2022 - 19.10.2025, яку було надано АТ КБ ПриватБанк на вимогу приватного виконавця, боржниця у 2022 році (останній раз у лині 2022 року) здійснювала розрахунки за кордоном та виїхав за кордон до відкриття виконавчого провадження.
Згідно Інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 30.01.2026 інформація відсутня.
Відмовляючи у задоволенні подання, суд першої інстанції керувався тим, що державним виконавцем не доведено ухилення боржника від виконання наявних зобов`язань шляхом свідомих та цілеспрямованих дій, направлених на ігнорування виконання зобов`язань за виконавчими документами, а також не вбачається наявності обґрунтованого припущення, що вирішення питання про заборону боржникові виїзду за кордон сприятиме виконанню зобов`язання, а встановлені судом обставини про нетривалий період з моменту ознайомлення боржника з матеріалами виконавчого провадження до звернення державного виконавця до суду із зазначеним поданням, свідчать про передчасний характер такого.
Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду, з огляду на наступне.
Статтею 441 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.
Згідно зі ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Відповідно до ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною.
На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.
Аналогічне закріплено і в ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, де зазначено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав та свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.
Згідно із п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.
Відповідно до п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.
З системного аналізу вищезазначених норм вбачається, що заборона виїзду за кордон є одним з найсуворіших заходів, що сприяє примусовому виконанню судових рішень, так як пов`язаний з обмеженням конституційного права людини на вільне пересування та вибір місця проживання.
Особа, яка має невиконані зобов`язання, не може вважатися винною в ухиленні від їх виконання, поки не буде доведено протилежного.
Тому, зобов`язання приватного виконавця на звернення до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон не є абсолютним, а виникає лише у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішення чи то рішень інших органів (посадових осіб).
При зверненні до суду із поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України тягар доказування наявності факту ухилення від виконання зобов`язань покладається на приватного виконавця.
При цьому ухиленням від виконання зобов`язань є свідоме вчинення боржником діяння (дії або бездіяльності), що спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у боржника є всі реальні можливості і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини.
Така юридична санкція у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України передбачена законом не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання, при цьому дії боржника по ухиленню від виконання судового рішення повинні бути зазначені в поданні.
Це означає, що подання приватного виконавця повинно бути обґрунтованим, тобто містити обставини, що підтверджують необхідність обмежити право особи на виїзд за межі України.
Таким чином, для вирішення питання про обмеження у праві виїзду за межі України боржника, згідно вказаних правових норм, необхідним елементом є пропорційність втручання у право особи на вільне пересування, наявність справедливого балансу між публічним інтересом у демократичному суспільстві щодо належного виконання обов`язкових рішень суду та інших органів чи посадових осіб та міжнародних гарантій на вільне пересування особи, який забезпечується державним примусом у разі умисного невиконання боржником своїх обов`язків перед стягувачем, а застосоване державою відповідно до закону та з легітимною метою обмеження, ефективно забезпечує виконання боржником цього обов`язку.
Погоджуючись з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні подання, апеляційний суд, враховує те, що для задоволення подання виконавця про обмеження у праві виїзду за межі України, що є тимчасовим обмеженням конституційних прав громадянина України, які також гарантовані Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, повинні бути достатньо вагомі підстави, які б свідчили про необхідність застосування такого заходу.
Проте, у ході розгляду справи приватним виконавцем не надано ні суду першої, ні апеляційної інстанції належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_1 свідомо ухиляється від виконання своїх зобов`язань.
Також слід зазначити, що законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання.
У зв`язку з цим, саме виконавець повинен довести суду чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.
Із матеріалів справи, не вбачається підстав для обмеження у праві виїзду за кордон ОСОБА_1 , оскільки поданням обґрунтовується лише перебування останнього у статусі боржника.
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права позивача (стягувача) на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. ЄСПЛ, здійснюючи тлумачення ст. 6 Конвенції, зазначає, що право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система договірної сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін, а тому виконання рішення, має розглядатися як невід`ємна частина "судового процесу" ("Горнсбі проти Греції").
Окрім того, існування боргу, який підтверджений остаточним судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення постановлено, підґрунтя для "законного сподівання" на виплату цього боргу і становить "майно" цієї особи у розумінні ст. 1 Першого протоколу Конвенції, а відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, ухваленого на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, передбачене ст. 1 Першого протоколу (рішення ЄСПЛ у справах: "Агрокомплекс проти України", "Іванов проти України").
Водночас, свобода пересування особи гарантована ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до положень ч. 2 якої кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. Разом з тим, ч. 3 вказаної статті передбачено, що на здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.
У справі "Гочев проти Болгарії" (рішення від 26 листопада 2009 року) ЄСПЛ підсумував принципи, з урахуванням яких має відбуватися оцінка правомірності вжиття заходів щодо обмеження свободи пересування особи у зв`язку з неоплаченими боргами, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, бути пропорційним меті його застосування, тобто знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом.
При цьому у п. 49 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів. Аналогічні висновки викладені у рішенні ЄСПЛ від 13 листопада 2003 року у справі "Напияло проти Хорватії" п. п. 78-82).
Стаття 2 Протоколу №4 до Конвенції дозволяє втручатися у здійснення особою права на свободу вільного пересування лише у відповідності із законом і в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб, якщо таке втручання було пропорційним.
Тобто, для втручання у право боржника на свободу вільного пересування необхідно дотриматися розумного балансу (пропорційності) між правами боржника щодо вільного пересування та правами стягувача на остаточне виконання судового рішення і його правами на борг як на його майно.
Відповідно до ч. 4 ст. 441 ЦПК України ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена за поданням державного або приватного виконавця, яким відкрито відповідне виконавче провадження.
Ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об`єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак воно може мати й принципово інше походження, суб`єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов`язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.
Критерій достатності вжитих боржником з метою належного виконання зобов`язання заходів має визначатися судом і відноситься до його дискреційних повноважень.
Юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду передбачені саме за ухилення від виконання зобов`язань, а не за наявність факту їх невиконання.
При цьому, під ухиленням від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням слід розуміти такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні ним таких обов`язків.
Колегія суддів, дослідивши надані матеріали та оцінюючи їх у сукупності, дійшла висновку, що заявник не довів наявності у діях ОСОБА_1 ознак свідомого або умисного ухилення від виконання покладених на неї обов`язків.
У відповідності до вимог ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Надані приватним виконавцем матеріали містять фактичні дані щодо перебігу вчинених ним дій, спрямованих на примусове виконання рішення суду.
Обґрунтування необхідності у тимчасовому обмеженні права на виїзд за межі України з метою забезпечення повного та своєчасного виконання зобов`язання, та наявність невиконаного зобов`язання, на думку колегії суддів, недостатньо для застосування такого крайнього заходу впливу на боржника як обмеження у праві виїзду за межі України.
Доводи апеляційної скарги про те, що боржник ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням суду, не заслуговують на увагу, оскільки сам факт відкриття виконавчого провадження, вжиття приватним виконавцем передбачених законом заходів для виконання судового рішення та його невиконання боржником, не свідчать про ухилення боржника від виконання рішення суду, а відтак не свідчить і про необхідність застосування до ОСОБА_1 тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.
З огляду на відсутність переконливих і достатніх доказів, які б підтверджували обставини, на які посилається заявник, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову у його задоволенні подання приватного виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 . 
Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, що подання не містить жодних посилань на факти навмисного чи іншого свідомого невиконання обов`язку боржника та доказів на підтвердження цих фактів, а сама по собі наявність невиконання зобов`язання не є безумовною підставою для встановлення обмеження у праві виїзду, доведенню підлягає ухилення боржника від виконання.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив судове рішення, що відповідає вимогам закону.
Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення – без змін.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 259, 268, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» – залишити без задоволення.
Ухвалу Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 05 лютого 2026 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.
Вступна та резолютивна частини постанови проголошені “22” липня 2026 року.
Повний текст постанови складено “23” липня 2026 року.

Головуючий:

Судді: