Коростенський міськрайонний суд Житомирської області 

Справа № 295/4027/26
Провадження № 2/279/1900/26 

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
08 липня 2026 року         м.Коростень 

Коростенський міськрайонний суд Житомирської області у складі судді Івашкевич О.Г., з секретарем судового засідання Маковською Д.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін цивільну справу №295/4027/26 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,
ВСТАНОВИВ:
До Коростенського міськрайонного суду Житомирської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу.
В обґрунтування позову зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 при продажі квартири в м.Коростень ОСОБА_2 після підписання у нотаріуса документів на продаж квартири повідомив, що в нього не вистачає грошей для проведення розрахунку за продану квартиру, але так як договір вже був посвідчений в нотаріуса, то ОСОБА_2 попросив відтермінувати кінцевий розрахунок за квартиру в сумі 1500 доларів США до 31 березня 2023 року, про що ОСОБА_2 написав власноручно розписку на його ОСОБА_1 ім`я.
До квітня місяця 2023 року він і його син ОСОБА_3 як продавець квартири спілкувалися з ОСОБА_2 особисто при зустрічі та по телефону 097-6367046, який належить ОСОБА_2 на предмет повернення боргу за продану квартиру, але кожного разу він обіцяв повернути борг і відтерміновував повернення боргу. 
6 квітня 2023 року ОСОБА_2 повідомив, що в нього виникли серйозні проблеми з поверненням боргу і звернувся до нього з свого телефона 097-6367046 за допомогою, а саме попросив надати йому позику в сумі 5100 грн. Вони в усній формі угодили умови позики і домовилися, що він надасть йому позику в сумі 5100 гривень, а ОСОБА_2 зобов`язався повернути борг 1500 доларів США і 5100 гривень, які вважає позикою і погодився виплачувати йому, ОСОБА_1 щомісячно винагороду у розмірі 5% від суми 1500 доларів США і 5100 гривень в місяць починаючи з 06 квітня 2023 року. Після чого ОСОБА_2 надіслав йому на WhatsApp повідомлення з номером рахунка НОМЕР_1 для переказу коштів, але цей рахунок не приймав кошти, тоді ОСОБА_2 надіслав на WhatsApp рахунок НОМЕР_2 і він перевів 5100 гривень на наданий картковий рахунок. Він надіслав квитанцію ОСОБА_2 на WhatsApp і він підтвердив отримання коштів повідомленням на WhatsApp: «Є бачу+».
25 квітня 2023 року ОСОБА_2 звернувся до нього, ОСОБА_1 , з проханням надати йому позику в сумі 13100 гривень на тих же умовах, що і в попередній раз, а саме з виплатою винагороди 5% щомісячно, і повідомив, що це допоможе йому повернути до кінця 31 травня 2023 року всі кошти, а саме 1500 доларів США і 18200 гривень і обіцяну винагороду в розмірі 5% щомісячно за період користуванням коштами. Після чого 26 і 27 квітня 2023 року в усній формі заключили договора позики відповідно на 7000 грн. і на 6100 грн., ОСОБА_2 надіслав йому на WhatsApp повідомлення з номером рахунка НОМЕР_3 і він перевів 26 і 27 квітня 2023 року 13100 гривень, після чого він повідомив ОСОБА_2 , що кошти переведені на його картковий рахунок і ОСОБА_2 підтвердив отримання коштів повідомленням.
Загальна сума боргу ОСОБА_2 перед ним, ОСОБА_1 склала 1500 доларів США і 18200 гривень.
За невиконання домовленостей по позиці за усною домовленістю сторони передбачили щомісячну винагороду в розмірі 5% від суми позики починаючи з 06 квітня 2023 року.
Таким чином, сума винагороди в розмірі 5% станом на 24 лютого 2026 року без урахування пені становить 2630,00 доларів США і 31452,18 гривень (8942,00+12028,34+10481,84).
Щодо розрахунку 3% річних та обставин, які враховувалися при розрахунку боргу, зазначає, що 06.04.2023 року надано позику в розмірі 1500,00 доларів США; 06.04.2023 року надано позику в розмірі 5100 гривень; 26.04.2023 року надано позику в розмірі 7 000,00 гривень; 26.04.2023 року надано позику в розмірі 6 100,00 гривень.
3% нараховуються з 01 червня 2023 року після виникнення заборгованості відповідно умов надання позики в усній формі.
Станом на 01.06.2023 року існувала заборгованість у сплаті основної суми боргу в розмірі 1500 доларів США і 18200 гривень та винагороди 137,50 доларів США 1221,50 гривень, відповідно з розрахунком.
Всього станом на 01.06.2023 року у ОСОБА_2 існувало грошове зобов`язання в розмірі: 1500,00 доларів США; 137,50 доларів США; Разом 1637,50 доларів США. 18200,00 гривень; 1221,50 гривень. Разом 19421,50 гривень.
Станом на 08 березня 2026 року існує прострочення в 1011 днів: 2023 р- 214 днів; 2024 р- 365 днів; 2025 р- 365 днів; 2026 р- 67 днів. Всього:1011 днів.
Таким чином 3% річних з простроченої суми, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим домовленністю для його виконання до 31.05.2023 становить у відповідній валюті: 1500 доларів США х 1011 дн х 3 : 100 : 365 дн = 124,64 доларів США; - 137,50 доларів США х 1011 дн х 3 : 100 : 365 = 11,43 доларів США; -18200,00 грн. х 1011 дн х 3 : 100 : 365дн = 1512,34 гривень; - 1221,50 грн х 1011 дн х 3 : 100 : 365 дн = 101,50 гривень.
Нарахування пені складає за період з 01 червня 2023 року по 24 лютого 2026 року 1312,92 доларів США і 15930,25 гривень.
Таким чином станом на 08.03.2026 сума боргу в долларах США за розпискою від 13.03.2023 року і усним договором про надання позики від 06.04.3023 року становить: 1500,00 доларів доларів США - основний борг (позика), 2630,00 доларів США - відсотки за користування позикою в розмірі 5% щомісячно; 136,07 доларів США - 3% річних; 1312,92 доларів США - пеня.
Всього сума боргу за розпискою і договором позики становить - 5578,99 доларів США.
Таким чином станом на 08.03.2026 сума боргу в гривнах за договорами позики від 06.04.2023 року, 26.04.2023року, 27.04.2023року становить: 18200,00 гривень - основний борг; 31452,18 гривень - відсотки за користування позикою в розмірі 5% щомісячно; 1613,84 гривень - 3% річних; 15930,25 гривень - пеня. Всього сума боргу за договорами позики становить - 67196,27 гривень.
Розписка була написана добровільно і без примусу, сторони розуміли значення своїх дій та діяли на взаємовигідних умовах, а саме договір продажу квартири не буде скасовуватися, не буде порушуватися кримінальна справа про шахрайство відносно покупця квартири, гроші від продажу квартири будуть повернуті, про що був заключений договір в усній формі; надання позик 06.04.2023 року, 26.04.2023 року, 27.04.2023 року було заключено договором позики в усній формі, гроші були переказані Соловйову відразу на наданий ним картковий рахунок і отримання коштів він підтвердив повідомленням на WhatsApp.
У розписці передбачалася умова повернення основної суми боргу готівкою- доларами США.
Розпискою, а в подальшому договором позики не встановлено іншого порядку повернення боргу та не передбачено його визначення в грошовому еквіваленті до національної валюти України - гривні, тому правових підстав для перерахунку у гривні зазначеного основного боргу та винагороди за офіційним курсом НБУ не вбачається.
Позики, які надавалися в гривнах по договору позики повертаються в гривнах.
Просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 на його користь на виконання цивільно-правових зобов`язань за грошовою розпискою від 13.03.2023 року, та позикою від 06.04.2023 року борг в розмірі: основна сума боргу - 1500,00 доларів США, винагорода за користування позикою - 2630,00 доларів США, пеня - 1312,92 доларів США, три проценти річних з простроченої суми - 136,27 доларів США. Всього сума боргу за розпискою від 13.03.2023 року і договором позики від 06.04.2023 року - 5579,19 доларів США та на виконання цивільно-правових зобов`язань за договорами позики від 06.04.2023 р., 26.04.2023 р., 27.04.2023 р. борг в розмірі: основна сума боргу - 18200,00 гривень; винагорода за користування позикою - 31452,18 гривень; пеня - 15930,25 гривень; три проценти річних з простроченої суми - 1613,84 гривень. Всього сума боргу за позиками від 06.04.2023 р., 26.04.2023 р., 27.04.2023 р. - 67196,27 гривень.
Ухвалою Коростенського міськрайонного суду Житомирської області відкрито провадження у цивільній справі. Справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та встановлено відповідачу строк для подачі відзиву на позов, подання письмових та електронних доказів щодо заперечення проти позову.
Відповідач належним чином повідомлявся про розгляд справи шляхом направлення копії ухвали про відкриття провадження у справі за місцем реєстрації, а також шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на сайті судової влади. У встановлений строк правом подачі відзиву на позов не скористався, будь-яких заяв, клопотань, що стосуються розгляду справи до суду не подав.
До суду повернулося поштове відправлення з довідкою про причини повернення (досилання) з відміткою про невручення рекомендованого листа у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою.
Відповідно до позиції Верховного Суду у справі №755/17944/18 від 10.05.2023 довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку "відсутній за вказаною адресою" вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду.
Заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження та будь-які клопотання пов`язані з розглядом справи до суду не надходили.
Відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. У порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи (ч.5, 8 ст.279 ЦПК України).
Зважаючи на те, що справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши письмові матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до наступного. 
Частиною 1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Судом встановлено, що 13.03.2023 року ОСОБА_2 надав позивачу розписку про зобов`язання повернути борг в сумі 1500 (одна тисяча п`ятсот) доларів США як залишку розрахунку за куплену квартиру в АДРЕСА_1 . 
Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. 
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. 
Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. 
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. 
Укладений між сторонами договір відповідає формі договору позики, передбаченої вказаною нормою закону.
У постанові Верховного Суду від 26.04.2022 по справі №753/1349/20 зазначено, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.12.2021 року у справі №501/1243/20, провадження №61-14794 св 21, в постанові від 11.06.2021 року по справі №753/11670/17.
У постанові від 08.07.2019 року у справі №524/4946/16-ц Верховний Суд зазначив, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду: від 04.03.2020 року по справі №632/2209/16 від 05.04.2022 року, №265/2448/19 від 05.04.2022 року, №752/12751/20 та в постанові від 26.09.2022 року №686/31359/20.
Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити: умови отримання позичальником в борг грошей; зобов`язання позичальника з їх повернення дату отримання коштів у борг.
Тобто, розписка має підтверджувати факт передачі грошових коштів саме у борг, а не на інші цілі.
Ст.202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Цивільний кодекс України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це є доказом факту отримання грошових коштів, а тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про те, що розписка є замінником письмової форми правочину, яка свідчить про додержання вимоги закону про письмову форму правочину.
Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає про отримання коштів, скріплює її своїм підписом, така розписка свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження про завершену дію передання коштів позичальнику, що міститься в тексті договору, не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.
Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постанові від 08 квітня 2021 року у справі №500/1755/17.
Частиною 1 ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Частиною 1 ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У ч.1 ст.627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ст.524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.
При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.
Відповідно до ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, проте сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.
Отже, заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст.1049 ЦК України), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у тій валюті, яка визначена договором, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
За договором позики сторони визначили суму позики у доларах США. Відтак стягнення заборгованості у тій самій валюті, яка визначена сторонами відповідає як умовам договору так і вимогам законодавства, яке регулює питання, що стосуються договорів позики та кредитних договорів.
Враховуючи, що умовами договору чітко передбачено повернення грошей в борг (позику) як залишку розрахунку в іноземній валюті, а саме 1500 доларів США, як залишку розрахунку за продану квартиру, тобто правочину, який фактично відбувся, вказана сума і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Такий висновок суду враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц.
Так, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суми позики у валюті, що було передбачено у договорі позики, а не її гривневого еквіваленту, про що було заявлено позов.
Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Правильність нарахування вказаної суми заборгованості відповідачем не спростована, як не спростовано факт укладання договору позики, дійсність його умов та передачу коштів.
Отже, враховуючи те, що зобов`язання за договором позики відповідачем належним чином не виконано, кошти за розпискою не повернуто, тому позовні вимоги в частині стягнення суми боргу - 1500 доларів США є обґрунтованими і підлягають задоволенню.
Щодо стягнення винагороди за користування позикою.
Статтею 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Отже, відповідні проценти можуть бути сплачені лише в разі прямої вказівки про такий обов`язок у тексті укладеного договору або за наявності відповідної норми законодавства.
Частиною 1 ст.1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Предметом спірного договору позики є іноземна валюта - долари США, та розмір одержання процентів його умовами не передбачений, лише вказано про зобов`язання повернення боргу. 
Так за змістом статті 1 ЗУ «Про Національний банк України» облікова ставка НБУ - один із монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ встановлює для банків та інших суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів.
Можна зробити висновок, що облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні.
Крім того, актуальний правовий висновок про те, що чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти міститься у постанові ВСУ від 16.08.2017 у справі №6-2667цс16.
Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.
У випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування.
Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України - гривню буде суперечити частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника.
Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась. 
Такі правові висновки відображено в постанові ВП ВС від 16.01.2019 у справі №464/3790/16-ц.
Отже підстав для нарахування відсотків на суму позики в іноземній валюті за користування чужими коштами немає, адже встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти нормами законодавства не передбачено, як і конвертація наданої в позику суми в національну валюту для подальшого нарахування відсотків в розмірі облікової ставки НБУ.
Щодо стягнення з відповідача трьох процентів річних від простроченої суми боргу та пені суд зазначає наступне.
Ч.1 ст.1050 ЦК України передбачено, що в разі якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу.
Відповідно ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 16.01.2019 року у справі №373/2054/16-ц, провадження №14-446цс18 зазначила: «Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3% річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році)».
Разом з тим, надана розписка від 13.03.2023 року не містить посилання на кінцеву дату повернення коштів, що унеможливлює застосування положень ст.625 ЦК України щодо визначення початку прострочення виконання грошового зобов`язання.
З урахуванням викладеного, позовні вимоги про стягнення пені та трьох відсотків річних від простроченої суми задоволенню не підлягають.
Щодо стягнення основної суми боргу в розмірі 18200,00 гривень, винагороди за користування позикою в розмірі 31452,18 гривень, пені в розмірі 15930,25 гривень, трьох процентів річних з простроченої суми в розмірі 1613,84 гривень за договорами позики від 06.04.2023 року, 26.04.2023 року, 27.04.2023 року, слід зазначити, що звертаючись до суду з даними вимогами позивач вказав про те, що 06.04.2023 року в усній формі погодив з відповідачем умови, а саме надання позики в сумі 5100,00 грн. з виплатою щомісячної винагороди у розмірі 5% річних від суми 1500 доларів США та 25.04.2023 року на попередніх умовах в усній формі погодили про надання позики 26 і 27 квітня 2023 року в розмірі 7000,00 грн. та 6100,00 гривень. На підтвердження вказаного надав квитанцію від 06.04.2023 року про перерахунок 5050,00 гривень на карту одержувача НОМЕР_4 , знімок екрану (скріншоти) переказів на суму 7000,00 гривень від 26.04.2023 року на карту НОМЕР_5 та 6100,00 гривень від 27.04.2023 року на карту НОМЕР_5 , виписку по рахунку ОСОБА_1 з 01.03.2023 по 06.03.2026, згідно якої 27.04.2023 року проведено переказ в розмірі 6100,00 гривень на карту НОМЕР_5 , знімки екрану (скріншоти) переписки у застосунку "WhatsApp" з "КвСаша К", зі змісту яких неможливо зробити однозначний висновок про те, що переписка ведеться саме з відповідачем та що мова йде дійсно про укладання договорів позики з визначеням обов`язку повернення коштів, порядку та строку його виконання. Також згідно долученої квитанції та виписки з карткового рахунку не вбачається належність рахунку відповідачу ОСОБА_2 .
Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За висновками Верховного Суду в постанові від 29 серпня 2018 року в справі №910/23428/17 під час оцінки достатності доказів діють спеціальні правила - стандарти доказування, якими має керуватися суд при вирішенні справи. Стандарти доказування є важливим елементом змагальності процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність.
Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду (ст.13 ЦПК України).
Враховуючи вищенаведене, а також відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладання з відповідачем договору позики, тобто відсутності підтвердження права вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин саме за договором позики, відсутні підстави для задоволення позову в цій частині.
За таких обставин, суд на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності приходить до переконання, що заявлені позовні вимоги підлягають до часткового задоволення.
Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.10 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір", таким чином витрати зі сплати судового збору пропорційно розміру задоволених вимог (26,89%) підлягають стягненню з відповідача на користь держави, відповідно до положень ст.141 ЦПК України.
Керуючись ст.ст.4, 12, 19, 141, 258-259, 265, 268, 273, 354-355 ЦПК України, 
УХВАЛИВ:
Позовні вимоги задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 13.03.2023 року в сумі 1500 (одна тисяча п`ятсот) доларів США.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 357 (триста п`ятдесят сім) гривень 96 копійок.
У решті позовних вимог відмовити.
Рішення суду може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його винесення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Сторони та учасники:
Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , паспорт НОМЕР_6 від 12.06.1996 року, РНОКПП НОМЕР_7 .
Відповідач: ОСОБА_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 , паспорт НОМЕР_8 , РНОКПП НОМЕР_9 . 
Суддя     Оксана ІВАШКЕВИЧ