Справа № 146/633/25 
Провадження №11-кп/801/583/2026 
Категорія: 23 
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1 
Доповідач: ОСОБА_2 

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 серпня 2026 року | м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:
головуючого судді: ОСОБА_2 
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 
при секретарі: ОСОБА_5 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці в режимі відеоконференції апеляційну скаргу начальника Гайсинського відділу Вінницької спеціалізованої прокуратури ОСОБА_6 на вирок Томашпільського районного суду Вінницької області від 06.04.2026 року у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №12025020200000023 від 04.02.2025 року по обвинуваченню 
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Рахни-Лісові Шаргородського району Вінницької області, громадянина України, освіта середня-спеціальна, розлученого, має на утриманні одну малолітню дитину, жителя АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України 
за участю сторін кримінального провадження

прокурора: ОСОБА_6 
захисника: ОСОБА_8 
обвинуваченого: ОСОБА_7 
потерпілої: ОСОБА_9 
представника потерпілої-захисника: ОСОБА_10 

В С Т А Н О В И В :
В порушення вимог ст.ст. 17, 65 Конституції України, ст. ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», положень Військової присяги , ст. ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 стрілець-зенітник 1 відділення зенітно-ракетного взводу солдат ОСОБА_11 вчинив кримінальне правопорушення за наступних обставин.
ОСОБА_11 умисно систематично вчиняв фізичне та психологічне насильство по відношенню до своєї дружини ОСОБА_9 , з якою спільно проживає у будинку по АДРЕСА_1 , так як він неодноразово, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, не маючи підґрунтя вчиняв по відношенню до своєї співмешканки ОСОБА_9 дії виражені в словесних образах, погрозах, висловлюваннях в її адресу словами нецензурної лайки, принижував та вчиняв фізичне насильство, тим самим викликав у останньої морально-психологічні страждання.
Так, 29.11.2023 біля 21 год 20 хв в АДРЕСА_1 , ОСОБА_7 вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно ОСОБА_9 , а саме виражався нецензурними словами в її адресу.
За вказані дії ОСОБА_7 притягнуто до адміністративної відповідальності передбаченої ч.1 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення та відповідно до постанови Томашпільського районного суду №146/1930/23 від 11.12.2023 ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні даного адміністративного правопорушення та призначено покарання у виді штрафу у розмірі 170 грн.
Крім того, 03.04.2024 біля 14 год 30 хв в АДРЕСА_1 ОСОБА_7 вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно ОСОБА_9 повторно протягом року, а саме виражався нецензурною лайкою, вчинив суперечку, чим завдав психологічної шкоди потерпілій.
За вказані дії ОСОБА_7 притягнуто до адміністративної відповідальності передбаченої ч.2 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення та відповідно до постанови Томашпільського районного суду №146/585/24 від 18.04.2024 ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні даного адміністративного правопорушення та призначено покарання у виді штрафу у розмірі 340 грн.
Крім того, 07.05.2024 близько 13:00 год солдат ОСОБА_11 , перебуваючи на території домогосподарства АДРЕСА_2 , яке належить ОСОБА_12 , вчинив домашнє насильство фізичного та психологічного характеру відносно своєї дружини ОСОБА_9 , а саме виражався нецензурними словами, ображав, вів себе зухвало, на прохання заспокоїтись не реагував та кулаком своєї правої руки завдав удар в область грудної клітки останній.
Своїми протиправними діями ОСОБА_7 заподіяв тілесне ушкодження ОСОБА_9 у вигляді синця передньої поверхні грудної клітки, яке належить до легкого ступеня тяжкості.
Також, 08.01.2025 біля 23 год 00 хв в АДРЕСА_1 ОСОБА_7 вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно ОСОБА_9 повторно протягом року, а саме висловлювався в її адресу нецензурною лайкою, погрожував, виганяв з будинку, чим завдав їй моральних страждань.
За вказані дії ОСОБА_7 притягнуто до адміністративної відповідальності передбаченої ч.3 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення та відповідно до постанови Томашпільського районного суду №146/178/24 від 25.01.2025 ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні даного адміністративного правопорушення та призначено покарання у виді штрафу у розмірі 1020 грн.
Крім того, 03.02.2025 близько 21 год 00 хв на вулиці Криворучка с-ще Томашпіль, поряд із приміщенням «ПриватБанк», що розташоване за адресою: вул. Криворучка, 1 с-ще Томашпіль, ОСОБА_7 вчинив домашнє насильство фізичного та психологічного характеру відносно своєї дружини ОСОБА_9 , а саме виражався нецензурними словами, ображав, вів себе зухвало, на прохання заспокоїтися не реагував, штовхнув ОСОБА_9 на землю, після чого завдав один удар ногою в область спини останньої.
Своїми протиправними діями ОСОБА_7 заподіяв тілесні ушкодження ОСОБА_9 у вигляді синців поперека справа і передній поверхні лівого коліна, які належать до легкого ступеня тяжкості.
Систематичні протиправні дії ОСОБА_7 призвели до психологічних та фізичних страждань ОСОБА_9 і погіршення якості її життя , вона перебуває у пригніченому тривожному стані та хоче захиститись від насильства.

Вироком Томашпільського районного суду Вінницької області від 06.04.2026 року ОСОБА_11 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України та призначено йому покарання у вигляді позбавлення волі на строк один рік.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_11 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням протягом іспитового строку тривалістю 1 (один) рік
Відповідно до ч. 1 п. п. 1, 2 ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_11 такі обов`язки:
1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 
2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Іспитовий строк ОСОБА_11 рахувати з дня проголошення вироку.
Застосовано до ОСОБА_11 обмежувальний захід, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 91-1 КК України, а саме заборони наближатися на відстань ближче ніж 100 метрів до місця, де потерпіла ОСОБА_9 може постійно чи тимчасово проживати, тимчасово чи систематично перебувати у зв`язку з роботою, навчанням, лікуванням чи з інших причин на строк 2 (два) місяці.
Цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_11 про відшкодування моральної шкоди завданої кримінальним правопорушенням задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_11 на користь ОСОБА_9 10000 гривень (десять тисяч гривень) моральної шкоди.
В іншій частині позову відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_11 на користь ОСОБА_9 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 9000,00 грн. (дев`ять тисяч гривень).

Прокурор Гайсинського відділу Вінницької спеціалізованої прокуратури ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, просив вирок Томашпільського районного Вінницької області від 06.04.2026 у кримінальному провадженні №12025020200000023 за обвинуваченням ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України, скасувати в частині призначеного покарання. 
Ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_11 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України, та призначити йому покарання у виді одного року позбавлення волі. 
В решті вирок залишити без змін.

Вимоги апеляційної скарги прокурора мотивовано тим, що рішення суду про застосування до ОСОБА_7 положень ст. 75 КК України та звільнення його від відбування призначеного покарання з випробуванням та іспитовим строком є неправильним застосуванням Закону України про кримінальну відповідальність, що, у свою чергу, призвело і до призначення обвинуваченому покарання, яке не вiдповiдає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого внаслідок м`якості та, відповідно до ст. ст. 413,414 КПК України є підставами для скасування судового рішення.
Судом не враховано, що стосовно обвинуваченого станом на момент ухвалення вироку, були скеровані до суду обвинувальні акти за іншими фактами насильницьких злочинів, в тому числі і щодо потерпілої, зокрема у кримінальному провадженні № 12024020200000091 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України, де предметом судового розгляду є факт систематичного вчинення ОСОБА_7 домашнього насильства фізичного та психологічного характеру щодо потерпілої ОСОБА_9 , яке не розглянуто, у кримінальному провадженні 12024025200000033 від 09.05.2024, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 125 КК України, ОСОБА_7 засуджено до покарання у виді штрафу за нанесення легких тілесних ушкоджень матері ОСОБА_9 – ОСОБА_12 .
Поза увагою суду залишився і висновок органу пробації, згідно з яким, ризик вчинення повторного кримінального правопорушення оцінюється як високий, ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб оцінюється як високий. 
Беручи до уваги інформацію, що характеризує особистість обвинуваченого, його спосіб життя, а також високу ймовірність вчинення повторного кримінального правопорушення, орган з питань пробації вважає, що виправлення ОСОБА_7 без позбавлення або обмеження волі може становити небезпеку для суспільства.
Окрім цього, за фактом нанесення тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_9 на розгляді в Томашпільському районному суді також перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні 12025020200000177 від 23.09.2025 за обвинуваченням ОСОБА_11 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 125 (щодо потерпілої ОСОБА_9 ), ч. 1 ст. 122 КК України (щодо потерпілого ОСОБА_13 ). 
Судом першої інстанції безпідставно визнано обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого щире каяття.
Зокрема, обвинувачений хоч і визнав свою вину в учиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, однак належних висновків для себе не зробив.
Факт неодноразового вчинення адміністративних та кримінальних правопорушень, в тому числі і щодо потерпілої свідчить про те, що обвинувачений на шлях виправлення не став, належних висновків щодо дотримання правомірної поведінки для себе не зробив, натомість продовжує вчиняти домашнє насильство відносно особи, з якою перебував у сімейних відносинах (колишньої дружини).
Таким чином, враховуючи особу обвинуваченого, його вiк, стан здоров`я, обставини вчинення злочинів, їх наслідки та суспільну небезпечність, ОСОБА_7 необхідним і достатнім покаранням є реальне вiдбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк без застосування положень про звільнення від відбування основного покарання з встановленням іспитового терміну.

Заслухавши доповідача, думку прокурора ОСОБА_6 , який просив задоволити апеляційну скаргу прокурора з підстав зазначених у ній, захисника ОСОБА_8 , який просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги прокурора, обвинуваченого ОСОБА_7 , який підтримав думку свого захисника, потерпілу ОСОБА_9 , яка підтримала апеляційну скаргу прокурора, однак зазначила, що не хоче позбавляти волі обвинуваченого, оскільки побоюється його поведінки в подальшому відносно неї, представника потерпілої-захисника ОСОБА_10 , яка підтримала апеляційну скаргу прокурора, просила задоволити, звернувши увагу, що потерпіла боїться обвинуваченого, дослідивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню з наступних підстав. 

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Висновки суду першої інстанції про доведеність вини, кваліфікацію дій ОСОБА_7  обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за ст. 126-1 КК України в апеляційній скарзі  не оспорюються.
З урахуванням доводів викладених у апеляційній скарзі прокурора щодо наявності підстав для призначення більш суворого покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , які належним чином обгрунтовані, суд апеляційної інстанції вважає, що наявні підстави для скасування вироку суду в частині призначення покарання обвинуваченому.

Відповідно до ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність є застосування закону, який не підлягає застосуванню.
Судом першої інстанції призначено покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України. 
Згідно з ч.1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Суд, врахувавши ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст.12 КК України віднесено до нетяжких злочинів, особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який має намір повернутися на військову службу, те, що за місцем проживання старостинський округ компрометуючими матеріалами не володіє, досудову доповідь органу пробації, згідно якої ризик вчинення повторного кримінального правопорушення оцінюється як високий, ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб оцінюється як високий, виправлення ОСОБА_7 без позбавлення або обмеження волі може становити небезпеку для суспільства, обставину, яка відповідно ст.66 КК України пом`якшує покарання, щире каяття, відсутність обставин, які згідно ст. 67 КК України обтяжують покарання, дійшов висновку про можливість звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.
Перевіривши рішення суду, суд апеляційної інстанції вважає, що судом неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, безпідставно застосовано ст. 75 КК України.
Під час апеляційного розгляду повторно досліджено відомості про судимість ОСОБА_7 , висновок Тульчинського районного сектору №3 філії Державної установи «Центр пробації» у Вінницькій області № 1111/42/20/1-25 від 28.08.2025 року.
Згідно висновку Тульчинського районного сектору №3 філії Державної установи «Центр пробації» у Вінницькій області № 1111/42/20/1-25 від 28.08.2025 року ризик вчинення повторного кримінального правопорушення оцінюється як високий, а ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб, також оцінюється як високий та беручи до уваги інформацію, що характеризує особу обвинуваченого, його спосіб життя, а також високу ймовірність вчинення повторного кримінального правопорушення, орган з питань пробації дійшов обґрунтованого висновку, що виправлення ОСОБА_7 без позбавлення або обмеження волі може становити небезпеку для суспільства
Згідно з витягом з інформаційно-аналітичної системи, ОСОБА_7 є особою, яка раніше неодноразово притягувалася до кримінальної відповідальності.

Доводи апеляційної скарги прокурора про те, що при призначенні покарання судом першої інстанції безпідставно визнано обставиною, що пом”якшує покарання обвинуваченому ОСОБА_7 щире каяття є обгрунтованими. 
Щире каяття характеризується суб`єктивним ставленням винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона повністю визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася, дає своїй поведінці належну оцінку і дійсно готова нести передбачену законом відповідальність.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги прокурора, суд апеляційної інстанції приймає до уваги роз”яснення Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у викладені у постанові від 18.09.2019 у справі №166/1065/18, де зазначено, що розкаяння передбачає, крім визнання особою факту скоєння злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини в скоєному злочині, щирий жаль із приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинне виражатись у визнанні негативних наслідків злочину для потерпілої особи, намаганні відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки скоєного. Факт щирого каяття особи в скоєнні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.
Матеріали кримінального провадження свідчать про те, що обвинувачений ОСОБА_7 , хоча формально і визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому правопорушення, однак належних висновків для себе не зробив. 
Посилання в апеляційній скарзі прокурора на скерування до суду обвинувальних актів за фактами насильницьких злочинів, у тому числі й щодо потерпілої ОСОБА_9 характеризують ОСОБА_7 , як особу, яка не надала своїй поведінці належної оцінки. 

На думку суду апеляційної інстанції, вказані обставини у своїй сукупності повністю спростовують твердження про «щире каяття» ОСОБА_7 та свідчать про його стійку протиправну поведінку, небажання стати на шлях виправлення та продовження вчинення аналогічних правопорушень насильницького характеру як щодо потерпілої ОСОБА_9 , так і щодо членів її сім`ї. 
За таких обставин висновок суду про наявність пом`якшуючої обставини є помилковим.

Під час апеляційного розгляду потерпіла ОСОБА_9 підтримала апеляційну скаргу прокурора, однак зазначила, що не хоче позбавляти волі обвинуваченого, оскільки побоюється подальшої агресії та фізичної розправи з його боку. 
Те, що потерпіла просить не позбавляти волі обвинуваченого, безпосередньо свідчить про перебування її у стані хронічного страху та психологічної залежності від кривдника.
Оцінюючи поведінку обвинуваченого та ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину, колегія суддів враховує показання потерпілої ОСОБА_9 , надані нею під час судового розгляду, що внаслідок протиправних дій обвинуваченого ОСОБА_7 вона втратила сон, схудла, з дітьми проживала у кризовій кімнаті, де з нею працював психолог та змушена була виїжджати за кордон, щоб знаходитись у безпеці від обвинуваченого.
На переконання колегії суддів, така позиція потерпілої є типовим наслідком циклічності та тривалості домашнього насильства (синдромом жертви), що лише підтверджує агресивний, систематичний характер дій ОСОБА_7 та унеможливлює його виправлення без ізоляції від суспільства.
Згідно  правовій позиції Європейського Суду з прав людини у рішенні у справі «Тунікова та інші проти росії» (CASE OF TUNIKOVA AND OTHERS v. RUSSIA, applications no. 55974/16), зневажливе ставлення органів влади, які не надали заявниці жодного захисту, часто всупереч терміновим проханням про допомогу, посилило відчуття тривоги та безсилля, яке заявниця переживала через загрозливу поведінку кривдника. Ці психологічні аспекти були достатньо серйозними, щоб самі по собі становити поводження, яке підпадає під дію статті 3 Конвенції. Серйозні випадки домашнього насильства вимагають кримінально-правового реагування, навіть якщо вони траплялись лише один раз. Органи влади повинні діяти швидко і рішуче проти домашнього насильства, вони не мають права чекати, поки станеться другий інцидент, щоб розпочати кримінальне провадження. 
Варто звернути увагу на висновки ЄСПЛ у справі «Курт проти Австрії» (KURT v. AUSTRIA application no. – 62903/15), згідно з якими, органи влади повинні негайно реагувати на заяви про домашнє насильство та встановити, чи існує реальна та безпосередня загроза життю однієї або кількох ідентифікованих постраждалих від домашнього насильства, шляхом проведення незалежної, проактивної та всебічної оцінки ризиків. Реальність і безпосередність ризику повинні оцінюватися з урахуванням конкретного контексту випадків домашнього насильства. Якщо в результаті оцінки ризиків виявляється, що існує реальна та безпосередня загроза життю, органи влади зобов`язані вжити превентивних оперативних заходів, які будуть адекватними та пропорційними рівню оціненого ризику.

Згідно ст.414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
 
Відповідно до ст. 50 КК України, покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження вчиненню ним нових злочинів.
Згідно ст.65 КК України суд призначає покарання у межах установлених у санкції статті, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» суд при призначені покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину має додержуватись принципу законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. 
З урахуванням тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, даних про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який в силу ст. 89 КК України, будучи особою, що немає судимості, свідомо не бажає дотримуватися правомірної поведінки, не висловлював щирого жалю з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, його характеристики за місцем проживання, досудової доповіді органу пробації, думки потерпілої, обставин вчинення кримінального правопорушення, колегія суддів не вбачає підстав для застосування до обвинуваченого положень ст.75 КК України та вважає за доцільне призначити обвинуваченому покарання у виді одного року позбавлення волі в межах санкції ст. 126-1 КК України, що повністю відповідатиме принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. 
Вказане покарання відповідає загальним засадам призначення покарання, передбаченим ст. 65 КК України, за своїм видом і розміром буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 .
Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.
Колегією суддів апеляційної інстанції встановлено неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, що є підставою для скасування вироку суду відповідно до ст. 409 КПК України та ухвалення нового вироку.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 413, 414, 420, 615 КПК України, суд апеляційної інстанції,
У х в а л и в :
Апеляційну скаргу прокурора задоволити.
Вирок Томашпільського районного суду Вінницької області від 06.04.2026 року щодо ОСОБА_11 скасувати в частині призначеного покарання .
Ухвалити новий вирок.
Призначити ОСОБА_11 за ст.126-1 КК України покарання в виді одного року позбавлення волі.
Строк відбування покарання рахувати з дня затримання обвинуваченого ОСОБА_11 на виконання вироку суду. 
В решті вирок залишити без змін.
Судове рішення може бути оскаржене в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення. 
Відповідно до ч. 4 ст. 532 КПК України судове рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення
Судді: 

ОСОБА_2   ОСОБА_3 ОСОБА_4