| ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/44666/25 суддя першої інстанції: Дудін С.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі: 
судді-доповідача – Воловика С.В.,
суддів – Осіпової О.О., Компанієць І.Д.,
за участі секретаря судового засідання – Бетіна М.О.,
представника позивача – Оніфрійчук П.А., 
представника відповідача – Тутика О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Києві апеляційні скарги Головного управління ДПС у м. Києві на рішення Київського окружного адміністративного суду від 22.04.2026 та на додаткове рішення від 08.05.2026 у справі № 320/44666/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «НАМАТО» до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,
В С Т А Н О В И В:
Товариство з обмеженою відповідальністю «НАМАТО» (далі – позивач, ТОВ «НАМАТО») звернулося з позовною заявою до Головного управління ДПС у м. Києві (далі – відповідач, апелянт, контролюючий орган, ГУ ДПС у м. Києві), у якій просило суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 20.08.2025 №0769930707 та від 21.08.2025 №00776610702, №00776530702, №00776630702.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2026 року позов задоволено повністю: визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення від 20.08.2025 №0769930707 та від 21.08.2025 №00776610702, №00776530702, №00776630702, а також вирішено питання розподілу судових витрат.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що спірні транспортні витрати пов`язані з реалізацією товару, а не з його придбанням, оскільки адресами поставки за перевізними документами були адреси покупців, а не складські приміщення позивача, у зв`язку з чим такі витрати правомірно відображено на рахунку 93 «Витрати на збут». Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що акт перевірки не містить посилань на первинні документи, які б підтверджували факт та розмір перевищення ціни придбання над ціною реалізації товару за кожною окремою операцією, а надані позивачем докази та висновок судової економічної експертизи №26/01-2026 від 26.01.2026 спростовують дані додатків № 13_1, 13_2, 13_3 до акта перевірки; а також про те, що отримання коштів від платіжної установи ТОВ «НоваПей» є для позивача безготівковою операцією, здійснюваною поза місцем проведення розрахунків із кінцевим споживачем, а тому не породжує обов`язку застосування реєстратора розрахункових операцій.
Додатковим рішенням від 08.05.2026 на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача стягнуто витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 58 000,00 грн. Суд першої інстанції виключив із заявленої суми 12 000,00 грн вартості послуги з аналізу наявних доказів, збору інформації, консультації клієнта, опрацювання законодавчої бази, аналізу судової практики та формування правової позиції, дійшовши висновку, що ця послуга охоплюється послугою з підготовки позовної заяви та не відповідає критерію неминучості понесених витрат.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням та додатковим рішенням, Головне управління ДПС у м. Києві звернулося з апеляційними скаргами, у яких вказує на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, у зв`язку з чим просить скасувати рішення Київського окружного адміністративного суду від 22.04.2026 та додаткове рішення від 08.05.2026, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Обґрунтовуючи апеляційні скарги, відповідач зазначив, що відповідно до Методичних рекомендацій з бухгалтерського обліку запасів, затверджених наказом Міністерства фінансів України № 2 від 10.01.2007, транспортно-заготівельні витрати підлягають включенню до первісної вартості запасів, у зв`язку з чим віднесення позивачем вартості перевезення товару до витрат на збут є неправомірним.
ГУ ДПС у м. Києві звернуло увагу на те, що аналіз рахунків 702 та 902 бухгалтерського обліку позивача засвідчив реалізацію товару за ціною нижче ціни придбання, що зумовлює обов`язок визначення бази оподаткування податком на додану вартість не нижче ціни придбання, а також на те, що висновок судової економічної експертизи не міг братися судом до уваги, оскільки клопотання про призначення експертизи учасниками справи не подавалося, а питання, вирішені експертом, за своєю суттю є питаннями права, які підлягають з`ясуванню виключно судом. 
Крім того апелянт зауважив, що отримання позивачем коштів через платіжну установу ТОВ «НоваПей» не звільняє його від обов`язку застосування реєстратора розрахункових операцій, оскільки дія Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» поширюється на усіх суб`єктів господарювання, які здійснюють розрахункові операції у готівковій та/або безготівковій формі.
Також відповідач наголосив на недоведеності, необґрунтованості та неспівмірності заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу та на складне фінансове становище державного бюджету в умовах воєнного стану.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.06.2026 та від 11.06.2026 відкрито апеляційні провадження, встановлено строк для подання відзиву на апеляційні скарги, витребувано справу із Київського окружного адміністративного суду.
Не погоджуючись з апеляційними скаргами, ТОВ «НАМАТО» у відзиві зазначило, що доводи ГУ ДПС у м. Києві фактично відтворюють зміст акта перевірки та попередньої позиції у справі, не спростовуючи мотивів оскаржуваного рішення, не містять аналізу конкретних доказів, які суд першої інстанції не дослідив чи дослідив неправильно, а зводяться до незгоди з наданою судом оцінкою доказів.
Крім того, позивач зауважив на тому, що, по-перше, заявлені витрати підтверджені належними доказами, а обов`язок доведення їх неспівмірності відповідно до частини сьомої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України покладається на відповідача, який жодних доказів чи контррозрахунку неспівмірності не надав, а по-друге, що суд першої інстанції вже застосував критерії розумності та співмірності, самостійно зменшивши заявлену суму на 12 000,00 грн. 
На переконання ТОВ «НАМАТО», посилання відповідача на стан державного бюджету не є правовою підставою для звільнення суб`єкта владних повноважень від обов`язку відшкодування судових витрат стороні, на користь якої ухвалено рішення.
Заслухавши повноважних представників сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини та об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів встановила наступне.
ТОВ «НАМАТО» зареєстровано як юридична особа та перебуває на податковому обліку в ГУ ДПС у м. Києві.
У період з 30.05.2025 по 10.07.2025 посадовими особами відповідача проведено документальну планову виїзну перевірку позивача, за результатами якої складено акт № 61223/Ж5/26-15-07-02-05-01/41725642 від 17.07.2025. За змістом акту перевірки ГУ ДПС у м. Києві дійшло висновку про порушення позивачем: 
- пунктів 44.1, 44.2 статті 44, підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України в частині заниження податку на прибуток на суму 960 212 грн за 2023 рік; 
- пункту 185.1 статті 185, пункту 187.1 статті 187, пункту 188.1 статті 188 ПК України в частині заниження ПДВ на загальну суму 356 321 грн, у тому числі за березень 2019 року на 29 122 грн, за липень 2019 року на 34 408 грн, за серпень 2019 року на 20 231 грн, за жовтень 2019 року на 16 958 грн, за листопад 2019 року на 65 823 грн, за грудень 2019 року на 6 165 грн, за січень 2020 року на 3 825 грн, за лютий 2020 року на 8 134 грн, за квітень 20202 року на 15 577 грн, за червень 2020 року на 26 015 грн, за жовтень 2020 року на 14 673 грн, за грудень 2020 року на 29 360 грн, за травень 2021 року на 44 122 грн, за червень 2021 року на 36 553 грн, за липень 2021 року на 5 355 грн;
- пунктів 201.1, 201.3, абзацу 11 пункту 201.4, пунктів 201.8, 201.10 статті 201 ПК України в частині нездійснення реєстрації податкових накладних за січень - грудень 2019 року, січень - грудень 2020 року, січень - березень 2021 року;
- пункту 20.10 статті 201, пункту 89 підрозділу 2 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України в частині порушення граничних термінів реєстрації податкових накладних за січень 2025 року;
- пунктів 1, 2 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг».
На підставі висновків акта перевірки 21.08.2025 відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення № 00776610702, яким за порушення пунктів 44.1, 44.2 статті 44, підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 ПК України, збільшено грошове зобов`язання з податку на прибуток підприємств на загальну суму 1 200 065,00 грн, з яких основний платіж 960 212,00 грн, штрафні (фінансові) санкції 240 053,00 грн.
Крім того, 20.08.2025 було прийнято податкове повідомлення-рішення № 0769930707, яким за порушення пунктів 1, 2 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» застосовано штраф у сумі 71 832,99 грн; а 21.08.2025 – прийнято податкові повідомлення-рішення № 00776530702, яким за порушення 185.1 статті 185, пункту 187.1 статті 187, пункту 188.1 статті 188 ПК України, збільшено грошове зобов`язання з ПДВ на загальну суму 445 401,00 грн, з яких: 356 321 грн основний платіж, 89 080 грн штрафні (фінансові) санкці; та № 00776630702, яким за порушення пунктів 201.1, 201.3, абзацу 11 пункту 201.4, пунктів 201.8, 201.10 статті 201 ПК України, застосовано штраф у сумі 54 034,00 грн.
Перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права й дотримання норм процесуального права, повноту встановлення фактичних обставин справи та їх правову оцінку в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів зазначає, що на виконання частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;
2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;
3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);
4) безсторонньо (неупереджено);
5) добросовісно;
6) розсудливо;
7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;
8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);
9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;
10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, регулюються Податковим кодексом України. Зокрема, цим Кодексом визначається вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, порядок їх адміністрування, платники податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенція контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
Згідно з пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів. 
Пунктом 44.2 цієї статті визначено, що для обрахунку об`єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування.
Відповідно до підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування податком на прибуток є прибуток, що визначається шляхом коригування фінансового результату до оподаткування, визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку, на різниці, встановлені цим Кодексом.
Пунктом 5 Національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 №318, встановлено, що витрати відображаються в бухгалтерському обліку одночасно зі зменшенням активів або збільшенням зобов`язань. 
За змістом пункту 19 цього Положення, до витрат на збут, зокрема, належать витрати на транспортування, перевалку і страхування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов`язані з транспортуванням продукції (товарів) відповідно до умов договору (базису) поставки. 
Водночас пунктом 2.2 Методичних рекомендацій з бухгалтерського обліку запасів, затверджених наказом Міністерства фінансів України № 2 від 10.01.2007, визначено, що запаси, придбані за плату, оприбутковуються за первісною вартістю, яка складається, зокрема, з транспортно-заготівельних витрат, тобто витрат, пов`язаних із доведенням запасів до стану, придатного для використання у запланованих цілях. 
Отже, ключовим критерієм розмежування транспортно-заготівельних витрат, що формують собівартість запасів, та витрат на збут, що належать до операційних витрат періоду, є спрямованість відповідних транспортних послуг: доставка на користь підприємства з метою набуття ним активів у власне розпорядження формує собівартість запасів, тоді як доставка на виконання зобов`язань підприємства перед покупцем за договором поставки є складовою процесу реалізації (збуту) та відноситься до витрат на збут.
Пунктом 185.1 статті 185 Податкового кодексу України визначено, що об`єктом оподаткування податком на додану вартість є, зокрема, операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України. Відповідно до пункту 187.1 статті 187 цього Кодексу датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається перша з подій – зарахування коштів від покупця або відвантаження товару.
Згідно з пунктом 188.1 статті 188 Податкового кодексу України база оподаткування операцій з постачання товарів визначається виходячи з їх договірної вартості, при цьому така база оподаткування не може бути нижче ціни придбання відповідних товарів. 
Застосування цієї норми контролюючим органом можливе лише за умови встановлення факту перевищення ціни придбання над договірною ціною постачання за кожною окремою господарською операцією з посиланням на конкретні первинні документи, що підтверджують таке перевищення. 
Аналогічний правовий висновок сформульовано Верховним Судом у постановах від 23.05.2018 у справі № 822/1571/17 та від 22.04.2021 у справі № 520/11812/18, згідно з якими самого лише зіставлення узагальнених даних бухгалтерських рахунків без дослідження первинних документів недостатньо для достовірного встановлення заниження бази оподаткування податком на додану вартість, а перевищення ціни придбання над ціною постачання має встановлюватися не узагальнено, а за кожною окремою операцією постачання товару.
На виконання Порядку оформлення результатів документальних перевірок дотримання законодавства України з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 727 від 20.08.2015 (далі – Порядок № 727), факти виявлених порушень викладаються в акті документальної перевірки чітко, об`єктивно та повною мірою з посиланням на первинні документи, регістри податкового та бухгалтерського обліку, інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків, зборів, платежів. 
Верховний Суд у постанові від 14.08.2024 у справі №560/12984/23 наголосив, що акт перевірки, хоча і не є самостійним предметом судового оскарження, є одним із доказів у справі, а тому має деталізовано відображати зміст та суть встановлених порушень таким чином, щоб платник податків міг зрозуміти, у чому саме, на думку контролюючого органу, полягає склад вчиненого порушення, та мав змогу подати обґрунтовані заперечення.
Відповідно до частини першої статті 101 Кодексу адміністративного судочинства України висновок експерта – це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені перед експертом. 
Частиною третьою цієї статті передбачено, що висновок експерта може бути наданий на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи, а стаття 104 цього Кодексу прямо закріплює право учасника справи подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення, при цьому такий експерт має ті самі права та обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду.
Згідно зі статтею 108 Кодексу адміністративного судочинства України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами, встановленими статтею 90 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивованим. 
При цьому, як зазначено Верховним Судом у постанові від 12.05.2021 у справі №820/2257/17, експертиза не може підміняти оцінку реальності господарських операцій, яку самостійно здійснює суд на підставі первинних документів та фактичних обставин справи.
Абзацами п`ятим, шостим статті 2 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» визначено поняття розрахункової операції як приймання від покупця готівкових коштів, платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо за місцем реалізації товарів (послуг), а також поняття місця проведення розрахунків як місця, де здійснюються розрахунки із покупцем за продані товари та зберігаються отримані готівкові кошти. 
Пунктом 1 статті 3 цього Закону передбачено обов`язок суб`єкта господарювання проводити розрахункові операції на повну суму покупки через реєстратор розрахункових операцій. 
Водночас пунктами 12, 14 частини першої статті 9 цього Закону встановлено, що реєстратори розрахункових операцій не застосовуються, якщо в місці отримання товарів операції з розрахунків у готівковій формі не здійснюються, а також при здійсненні розрахунків за послуги, якщо такі розрахунки проводяться виключно за допомогою банківських систем дистанційного обслуговування та/або сервісів переказу коштів. 
Такий підхід узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 03.06.2026 у справі №520/27700/25, згідно з яким продавець товару, який отримує оплату не безпосередньо від покупця, а від небанківської фінансової установи – надавача платіжних послуг, що здійснює переказ коштів у безготівковій формі, не вчиняє розрахункової операції у розумінні наведеного Закону та не є суб`єктом обов`язку застосування реєстратора розрахункових операцій за такими операціями.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду, спірні транспортні витрати у сумі 5 334 511 грн понесені позивачем у зв`язку з виконанням укладених ним договорів поставки, за умовами яких товар доставлявся безпосередньо на адреси покупців, зокрема на підставі договору поставки № 291 від 04.01.2021 з ПП «Ловекс-К» та договору поставки № 675/1 від 13.04.2023 з ТОВ «Грін Куд». 
Відсутність зберігання товару на власних складських приміщеннях позивача підтверджується наявними у матеріалах справи повідомленнями за формою 20-ОПП, договорами оренди нежитлових приміщень, актами приймання-передачі майна, договорами-заявками про надання транспортно-експедиційних послуг, актами здачі-прийняття робіт, міжнародними автомобільними накладними та податковими накладними, які засвідчують, що адресами поставки товару за перевізними документами були адреси кінцевих покупців, а не місцезнаходження позивача. 
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що спірні витрати пов`язані із завершальною стадією господарської операції – реалізацією товару, а не з процесом його придбання чи доведення до стану, придатного для використання, а тому обґрунтовано відображені позивачем на рахунку 93 «Витрати на збут» відповідно до пункту 19 Національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16.
Апеляційна скарга, з посиланням на Методичні рекомендації № 2, наведеного висновку не спростовує, оскільки контролюючий орган ні під час перевірки, ні в апеляційній скарзі не навів жодних доказів того, що перевезення здійснювалося на користь позивача з метою доведення товару до стану, придатного для подальшого використання ним самим, тобто не довів наявності самої фактичної підстави для застосування Методичних рекомендацій № 2, на які він посилається. 
Апелянт обмежився цитуванням загальних положень бухгалтерського законодавства без їх зіставлення з конкретними обставинами господарських операцій позивача, що не відповідає стандарту доказування, покладеному на суб`єкта владних повноважень частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України.
Доводи апеляційної скарги про неприпустимість врахування судом висновку судової економічної експертизи № 26/01-2026 від 26.01.2026 колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такий висновок поданий позивачем як учасником справи на власне замовлення, що прямо передбачено статтею 104 Кодексу адміністративного судочинства України, і не потребує попереднього призначення судом експертизи ухвалою. 
Дослідивши зміст висновку, колегія суддів звертає увагу, що суд першої інстанції не переклав на експерта вирішення питання права, а врахував висновок експерта лише у частині суто економічного (облікового) дослідження відповідності перевізних документів адресам поставки товару, оцінивши цей висновок у сукупності з іншими доказами (договорами поставки, перевізними документами, повідомленнями за формою 20-ОПП), що узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 12.05.2021 у справі №820/2257/17. 
З огляду на зазначене, посилання апелянта на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 05.03.2024 у справі №280/5036/23 не спростовує правильності застосування судом першої інстанції наведених процесуальних норм, оскільки у цій справі висновок експерта не підміняв, а лише доповнював оцінку судом первинних документів.
Щодо збільшення грошового зобов`язання з податку на додану вартість та застосування штрафних санкцій за нереєстрацію податкових накладних, колегія суддів зазначає, що висновок контролюючого органу про заниження позивачем податкових зобов`язань з податку на додану вартість на суму 356 321 грн ґрунтується виключно на зіставленні узагальнених показників рахунків бухгалтерського обліку 702 «Дохід від реалізації товару» та 902 «Собівартість реалізованих товарів», відображеному в додатках № 13_1, 13_2, 13_3 до акта перевірки, без наведення в акті перевірки посилань на конкретні видаткові накладні, договори чи інші первинні документи, які б підтверджували перевищення ціни придбання над ціною реалізації за кожною окремою операцією, без розкриття методології такого розрахунку та без урахування комерційних умов, що впливають на формування договірної ціни. 
Тобто, акт перевірки в цій частині не відповідає вимогам Порядку № 727 та не дає можливості перевірити правильність зроблених контролюючим органом висновків, а отже, не є належним доказом на підтвердження факту заниження бази оподаткування, що узгоджується з наведеними вище висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 23.05.2018 у справі №822/1571/17 та від 22.04.2021 у справі №520/11812/18.
Крім того, за результатами дослідження долученого позивачем висновку судової економічної експертизи встановлено, що зіставлення видаткових накладних, складених позивачем на адресу покупців, з видатковими накладними постачальників, на підставі яких позивачем придбавався товар, не підтвердило викладених у додатках до акта перевірки даних про перевищення ціни придбання над ціною реалізації. 
Апеляційна скарга не містить жодного контррозрахунку чи посилання на конкретні первинні документи, які б спростовували цей висновок, а обмежується відтворенням даних акта перевірки, що не є достатнім для спростування мотивів оскаржуваного рішення з огляду на покладений на відповідача частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язок доказування. 
Оскільки висновки щодо порушення строків реєстрації податкових накладних та застосування штрафних санкцій у зв`язку з цим є похідними від висновку про заниження бази оподаткування податком на додану вартість, відсутність підстав для збільшення грошового зобов`язання з цього податку виключає й підстави для застосування вказаних штрафних санкцій.
Стосовно застосування штрафу за порушення законодавства про застосування реєстраторів розрахункових операцій колегія суддів зауважує, що встановлені судом першої інстанції обставини – здійснення позивачем реалізації товару з доставкою через службу поштового (кур`єрського) зв`язку та отримання коштів від покупців не безпосередньо, а через небанківську фінансову установу ТОВ «НоваПей», яка на підставі ліцензії Національного банку України здійснює діяльність з переказу коштів без відкриття рахунку, – підтверджуються наявними у матеріалах справи договором про надання платіжних послуг з переказу коштів та банківськими виписками. 
У зв`язку з цим отримання позивачем коштів від ТОВ «НоваПей» є для нього безготівковою операцією, яка здійснюється поза місцем проведення розрахунків із кінцевим споживачем у розумінні статті 2 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», а тому не створює для позивача обов`язку застосування реєстратора розрахункових операцій. 
Вказані висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 03.06.2026 у справі №520/27700/25, а доводи апеляційної скарги про поширення дії Закону на всіх суб`єктів господарювання без урахування наведеного винятку не спростовують правильності застосування судом першої інстанції норм матеріального права.
За таких обставин, колегія суддів робить висновок про невідповідність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень критеріям, встановленим частиною другою статті 2 КАС України та, як наслідок, про наявність підстав для визнання їх протиправними та скасування.
Частинами першою – третьою статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. 
Відповідно до частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Таким чином, враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, всебічно і повно дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку, правильно застосував норми матеріального права та дотримався норм процесуального права при ухваленні оскаржуваного рішення від 22.04.2026, що свідчить про необґрунтованість апеляційної скарги та відсутність підстав для її задоволення.
З приводу апеляційної скарги на додаткове рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до частини першої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких частиною третьою цієї статті віднесено, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Пунктом 1 частини третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. 
Частиною п`ятою цієї статті встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим на їх виконання, обсягом наданих послуг та ціною позову або значенням справи для сторони.
Згідно з частиною шостою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України у разі недотримання вимог щодо співмірності витрат суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а частиною сьомою цієї статті обов`язок доведення неспівмірності таких витрат прямо покладено на сторону, яка заявляє відповідне клопотання.
Верховний Суд у постанові від 14.11.2019 у справі №826/15063/18 зазначив, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару є завищеним з урахуванням складності справи, витраченого адвокатом часу та значення спору для сторони; водночас таке зменшення можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності заявлених витрат фактично наданим послугам, а не в порядку довільного розсуду суду. 
Аналогічний висновок міститься у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.11.2020 у справі №910/13071/19, згідно з якою втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам, оскільки інше суперечило б принципу свободи договору, закріпленому статтею 627 Цивільного кодексу України.
Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «East/West Alliance Limited проти України» (заява №19336/04, пункт 269) виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише тоді, коли доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір – обґрунтованим.
Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, судові витрати, що підлягають відшкодуванню, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду, факт понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу у справі №320/44666/25 підтверджується договором про надання правничої допомоги від 17.07.2025, рахунком на оплату №72 від 04.08.2025, платіжною інструкцією №4250 від 04.08.2025 на суму 70 000,00 грн, актом наданих послуг №72 від 03.09.2025 та детальним розрахунком робіт, виконаних адвокатом. Зазначені докази відповідають вимогам частини четвертої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України та підтверджують реальність і фактичність понесених позивачем витрат.
Дослідивши зміст детального розрахунку наданих послуг, суд першої інстанції встановив, що вартість послуги з аналізу наявних доказів, збору інформації, консультації клієнта, опрацювання законодавчої бази та формування правової позиції у розмірі 12 000,00 грн охоплюється послугою з підготовки позовної заяви, у зв`язку з чим виключив цю суму із заявлених до стягнення витрат, застосувавши критерій неминучості (необхідності) витрат. 
Колегія суддів погоджується з таким висновком, який відповідає сталій правовій позиції Верховного Суду щодо недопустимості штучного подрібнення єдиної за змістом послуги адвоката з підготовки процесуального документа на декілька самостійних складових з метою збільшення розміру гонорару, що підлягає компенсації за рахунок протилежної сторони.
Водночас щодо решти суми в розмірі 58 000,00 грн, а саме вартості підготовки позовної заяви (20 000,00 грн) та супроводження справи в суді першої інстанції (38 000,00 грн), колегія суддів зазначає, що відповідач, заперечуючи проти цієї суми як у суді першої інстанції, так і в апеляційній скарзі, не навів жодного контррозрахунку, не зазначив, які саме послуги з переліку, наведеного в детальному розрахунку, на його думку, не були фактично надані, не послався на невідповідність заявленої вартості середнім ринковим розцінкам на послуги адвокатів у справах відповідної категорії та не надав жодних доказів на підтвердження такої невідповідності. 
Апеляційна скарга в цій частині відтворює загальні положення законодавства та практики Верховного Суду і Європейського суду з прав людини щодо необхідності дотримання критеріїв реальності та розумності судових витрат, однак не містить застосування цих критеріїв до конкретних обставин справи, а тому не може вважатися виконанням покладеного на відповідача частиною сьомою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язку доведення неспівмірності витрат.
Колегія суддів також враховує, що предметом розгляду у справі № 320/44666/25 є чотири податкові повідомлення-рішення контролюючого органу на значну суму грошових зобов`язань, спір потребував аналізу первинних документів за декілька звітних періодів, підготовки процесуальних документів та супроводження справи в суді, а його вирішення – проведення судової економічної експертизи, що свідчить про непересічну складність справи та узгоджується з визначеним судом першої інстанції обсягом послуг адвоката.
Посилання апелянта на складне фінансове становище державного бюджету в умовах воєнного стану колегія суддів відхиляє, оскільки частина перша статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України не містить винятків із загального правила про стягнення судових витрат за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень залежно від стану публічних фінансів, а таке тлумачення нівелювало б гарантії судового захисту особи, на користь якої ухвалено рішення проти суб`єкта владних повноважень.
Таким чином, з огляду на зазначене, колегія суддів робить висновок про те, що суд першої інстанції обґрунтовано, з дотриманням критеріїв реальності, неминучості, розумності та співмірності, визначив розмір витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають стягненню на користь позивача, а доводи апеляційної скарги цього висновку не спростовують, що свідчить про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування додаткового рішення від 08.05.2026. 
Керуючись статтями 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві на рішення Київського окружного адміністративного суду від 22.04.2026 у справі № 320/44666/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «НАМАТО» до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень – залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 22.04.2026 у справі № 320/44666/25 – залишити без змін.
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві на додаткове рішення Київського окружного адміністративного суду від 08.05.2026 у справі № 320/44666/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «НАМАТО» до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень – залишити без задоволення.
Додаткове рішення Київського окружного адміністративного суду від 08.05.2026 у справі № 320/44666/25 – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в порядку, передбаченому статтями 328-329 Кодексу адміністративного судочинства України.
В повному обсязі постанова складена 10.09.2026. 

Суддя-доповідач С.В. Воловик

Судді І.Д. Компанієць 

О.О. Осіпова