Справа №588/2003/24
Номер провадження 22-ц/816/2472/26
Категорія - 8

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2026 року м. Суми

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Черних О.М. (суддя-доповідач), суддів: Криворотенка В.І., Худика А.М.,
з участю секретаря судового засідання - Овчаренко М.В.
в присутності представника позивача – адвоката Сумцова Євгена Станіславовича
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої звернулась її представник – адвокат Пирогова Оксана Трохимівна, на рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 15.05.2026, ухваленого під головуванням судді Огієнка О.О., у справі № 588/2003/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, 
УСТАНОВИВ:
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
24.10.2024 ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.
Свої вимоги мотивував тим, що з 17.10.2017 перебував у шлюбі з відповідачкою. В подальшому подружні стосунки були припинені, сторони не проживають разом. Під час шлюбу, за спільні сумісні кошти подружжя він з відповідачкою придбали житловий будинок та земельні ділянки, право власності на які зареєстроване на ім`я відповідачки. Вказав, що спірне майно придбавались за його письмовою згодою як другого з подружжя. Зазначив, що придбане майно під час шлюбу є об`єктами права спільної сумісної власності. За оцінкою, загальна вартість нерухомого майна становить 120 173 грн, та частка кожного з подружжя у праві власності є рівною. 
Просив суд: 
визнати об`єктами права спільної сумісної власності подружжя:
- житловий будинок садибного типу із господарськими будівлями та спорудами загальною площею 103,0 кв.м., житловою площею 56,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;
- земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,0914 га, кадастровий номер 5925010100:00:027:0024, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;
- земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,0796 га, кадастровий номер 5925010100:00:027:0025, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;
поділити спільно набуте майно подружжя:
визнати право власності за ОСОБА_2 
- 1/2 частину житлового будинку садибного типу із господарськими будівлями та спорудами загальною площею 103,0 кв. м., житловою площею 56,2 кв. м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;
- 1/2 частину земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,0914 га, кадастровий номер 5925010100:00:027:0024, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;
- 1/2 частину земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,0796 га, кадастровий номер 5925010100:00:027:0025, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;
Визнати право власності за ОСОБА_1 
- 1/2 частину житлового будинку садибного типу із господарськими будівлями та спорудами загальною площею 103,0 кв. м., житловою площею 56,2 кв. м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;
- 1/2 частину земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,0914 га, кадастровий номер 5925010100:00:027:0024, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;
- 1/2 частину земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,0796 га, кадастровий номер 5925010100:00:027:0025, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Короткий зміст рішень суду першої інстанції
Рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 15.05.2026 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задоволено в повному обсязі. Визнано об`єктами права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 : житловий будинок садибного типу із господарськими будівлями та спорудами загальною площею 103,0 кв.м., житловою площею 56,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,0914 га, кадастровий номер 5925010100:00:027:0024, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,0796 га, кадастровий номер 5925010100:00:027:0025, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
У порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на:
- 1/2 частину житлового будинку садибного типу із господарськими будівлями та спорудами загальною площею 103,0 кв. м., житловою площею 56,2 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;
- 1/2 частину земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,0914 га, кадастровий номер 5925010100:00:027:0024, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;
- 1/2 частину земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,0796 га, кадастровий номер 5925010100:00:027:0025, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;
У порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на:
- 1/2 частину житлового будинку садибного типу із господарськими будівлями та спорудами загальною площею 103,0 кв. м., житловою площею 56,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;
- 1/2 частину земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,0914 га, кадастровий номер 5925010100:00:027:0024, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;
- 1/2 частину земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,0796 га, кадастровий номер 5925010100:00:027:0025, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що спірні квартири є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя, а частки сторін у них є рівними (по 1/2 частині). В своєму рішенні суд послався на те, що спірне майно було придбано сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі. Факт надання позивачем нотаріально посвідченої згод на придбання вказаного майна, про що зазначено у договорах купівлі – продажу, підтверджує про обізнаність обох сторін щодо правочинів та за загальним правилом ст. 60 СК України свідчить про виникнення права спільної сумісної власності подружжя.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
15.06.2026 представник ОСОБА_1 - адвокат Пирогова О.Т. подала до апеляційного суду через підсистему «Електронний суд» апеляційну скаргу на рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 15.05.2026, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Стягнути на користь відповідачки судові витрати. 
Свою апеляційну скаргу мотивувала тим, що суд першої інстанції при ухваленні рішення суду належним чином не дослідив подані ОСОБА_1 докази про те, що спірне майно придбавалось за кошти родини батьків останньої, і не надав оцінки тому факту, що у позивача та відповідачки не було спільного бюджету. 
Звернула увагу на порушення судом норм процесуального права, зокрема, вказала, що судом першої інстанції позивач допитувався за відсутності відповідачки, яка була відсутня у судовому засіданні з поважних причин, не було допитано свідка, який був заявлений відповідачкою у клопотанні і клопотання судом було задоволено.
Зазначила, що ОСОБА_2 у спірному будинку за адресою: АДРЕСА_1 не зареєстрований, тобто такими діями останній визнав факт одноособової належності цього будинку ОСОБА_1 .
Звернула увагу, що відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду викладеної у постанові від 23.01.2024, справа № 523/14489/15-ц щодо способу захисту. Вказала, що для того щоб визначити джерело придбання майна, необхідно встановити не лише факт спільного проживання чоловіка та жінки однією сім`єю, але й участь у його придбанні шляхом формування спільного бюджету та ведення спільного господарства, а також виключити можливість залучення особистих коштів будь-кого з них. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29.05.2019 справа № 522/19610/15-ц. 
Проте, судом першої інстанції, в порушення вказаних норм, надано вибіркову оцінку доказам, оскільки взято до уваги лише докази ОСОБА_2 без їх належного аналізу. 
Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.06.2026 справу передано судді-доповідачеві – Черних О.М.
Ухвалою Сумського апеляційного суду від 22.06.2026 апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої звернулась її представник – адвокат Пирогова Оксана Трохимівна залишено без руху
Ухвалою Сумського апеляційного суду у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ від 10.07.2026 відкрито апеляційне провадження в указаній справі.
Ухвалою Сумського апеляційного суду у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ від 10.07.2026 справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні 
Короткий зміст відзиву
15.07.2026 представник позивача ОСОБА_2 – адвокат Сумцов Є.С. через підсистему «Електронний суд» до апеляційного суду направив відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просить рішення Тростянецького районного суду Сумської області залишити без зміни, а апеляційну скаргу без задоволення. Вказав, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи і прийняв законне та обґрунтоване рішення. Вважає, що апеляційна скаргу не містить доводів, які б спростували висновки суду першої інстанції або підтверджували наявність підстав для скасування чи зміни рішення за ст. 376 ЦПК України.
Крім того вказав, що позивач очікує понести судові витрати на правничу допомогу в апеляційній інстанції. 
Позиція апеляційного суду 
У судове засідання належним чином повідомлені апеляційним судом про дату, час і місце розгляду справи позивач ОСОБА_2 , відповідачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Пирогова О.Т. не з`явились.
Від адвоката Пирогової О.Т. надійшло клопотання про відкладення розгляду апеляційної скарги у зв`язку з її зайнятістю у невідкладних слідчих діях у кримінальному провадженні, за участі військовослужбовця. Будь-яких доказів до клопотання не додано.
Вивчивши клопотання представника відповідача, колегія суддів виходить з наступного. 
Відповідно до ч. 1 ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Верховний Суд вже неодноразово в своїх рішеннях, зокрема в постановах від 16.03.2026 у справі №128/1272/18, від 14.03.2025 у справі №203/3889/23, від 21.12.2023 у справі №686/23143/20, від 27.04.2020 у справі №802/562/18-а, від 21.06.2018 у справі №826/4504/17, звертав увагу на те, що повноваження щодо відкладення судового розгляду на підставі поданого учасниками судового процесу клопотання є дискреційними.
Колегія суддів враховує, що відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи. 
Колегія суддів, заслухавши думку адвоката Сумцова Є.С., враховуючи, що явка учасників справи в судове засідання обов`язковою не визнавалася, а також приймаючи до уваги, що правова позиція відповідачки викладена в апеляційній скарзі і про її зміну апелянт будь-яких заяв або клопотань не подавав, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання про відкладення розгляду справи та відповідно можливість розгляду апеляційної скарги за відсутності позивача, відповідача та її представника за наявними у справі матеріалами.

2. Мотивувальна частина
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення є неправильне застосування судом норм матеріального права неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню чи порушення норм процесуального права.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, представника позивача – адвоката Сумцова Є.С., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Мотиви з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не в повній відповідає вимогам цивільного матеріального законодавства України
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судом установлено, що 17.10.2017 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб у Тростянецькому районному відділі ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Сумській області, актовий запис №142, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 (т. 1 а.с. 6).
У шлюбі, ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилася донька ОСОБА_3 що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 (т. 1а.с. 7).
Згідно договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельних ділянок від 26.08.2020 ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_4 садибу, що розташована по АДРЕСА_1 до складу якої входять: житловий будинок з прибудовами, позначений під літерами «А, а, а1» загальною площею 91,6 кв.м., житловою площею 55,2 кв.м., з господарчими спорудами: сарай «Б», погріб «п/г», огорожа № 1, 2; земельні ділянки: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,0914 га, кадастровий номер 5925010100:00:027:0024; для ведення особистого селянського господарства площею 0,0796 га, кадастровий номер 5925010100:00:027:0025. На придбання даного нерухомого майна відповідачкою було надано позивачем згоду, як чоловіком останньої, що зазначено у п. 1.8 договору купівлі-продажу житлового будинку, а також у п. 3.4 договору купівлі-продажу земельних ділянок. До договору додана заява ОСОБА_2 , якою останні надає згоду на укладення правочину ОСОБА_1 , як одного з подружжя. Заява нотаріально посвідчена і останній підтвердив, що нерухомість, яка набувається буде їхньою сумісною власністю як така, що набута у шлюбі. Договір купівлі-продажу укладається подружжям в їхніх інтересах (т. 1 а.с.9-10, 50-52).
На підставі вказаних договорів купівлі-продажу за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на житловий будинок та земельні ділянки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (т. 1 а.с. 9-10).
Як вбачається із технічного паспорта на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, витягу з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, а також інформаційної довідки виданої КП ОМР «БТІ та АПР» станом на 30.09.2024 спірний житловий будинок має загальну площу 103 кв.м., житлову площу 56,2 кв.м., та складається із веранди «1-1» площею 9,0 кв.м., коридору «1-2» площею 7,4 кв.м, житлової «1-3» площею 14,8 кв.м, житлової «1-4» площею 24,5 кв.м, житлової «1-5» площею 16,9 кв.м, кухні «1-6» площею 12,6 кв.м, санвузла «1-7» площею 8,4 кв.м, тамбура «І» площею 9,4 кв.м. На земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , розташовані наступні будівлі та споруди: «А-1» житловий будинок, «а» прибудова, «а1» ганок, «а2» прибудова, «Б» сарай, «пг» погріб, «В» літня кухня, «в» прибудова, «№1» ворота, «№2» огорожа (т. 1 а.с. 11-22).
Товарні чеки/накладні, замовлень покупця, рахунків на оплату будівельних матеріалів (а.с. 70-94).
В суді першої інстанції були допитані свідки:
Свідок ОСОБА_5 суду повідомив, що позивач та відповідачка у шлюбі придбали будинок розташований у АДРЕСА_1 . Він допомагав у ремонті будинку та по двору не один рік, в останнє на Пасху в 2024 році. Після пожежі вони ремонтували коридор. Робили дах на гаражі. Майже усі матеріали придбавав він. Також матеріали купував позивач. Гроші на матеріали давав позивач. За роботу йому не сплачували, так як він користується автомобілем позивача. Близько 250000 грн позивач витратив на ремонт будинку. За весь час він бачив відповідачку кілька разів. Між позивачем та відповідачкою були сімейні відносини. У будинку робився ремонт для сім`ї. Була дитяча кімната в будинку. У позивача та відповідачки є дитина ОСОБА_6 , якій три роки. Коли робили ремонт у будинку, то вони жили в літній кухні. Вперше він був у будинку ще до окупації, ймовірно восени. Про допомогу з ремонтом його просив ОСОБА_7 . Після окупації робили ремонт у кухні. На той момент у будинку був зроблений ремонт у спальній кімнаті. Шифер на гараж купували бувший у використанні. Коли купував товари, то чеки він віддавав ОСОБА_7 . У кухні робили стяжку, теплу підлогу, крутили гіпсокартон, шпаклювали стіни, клали плитку. Дитячу кімнату робили пізніше. У кухні була одна плитка, а в коридорі інша плитка. Зі слів ОСОБА_7 , кошти на ремонт надавав батько ОСОБА_7 . ОСОБА_8 в кухні монтували разом з ОСОБА_7 та його кумами. ОСОБА_9 на кухні був вже вмонтований ОСОБА_7 . Коли була потреба допомогти з ремонтом, то ОСОБА_7 йому телефонував і просив допомогу. Коли саме купувався будинок він не знає, але ОСОБА_7 розповідав, що вони їздили та вибирали будинок.
Свідок ОСОБА_10 повідомив, що позивач є його сином. Він намагався менше влазити в сім`ю сина та ОСОБА_11 . Про будинок він дізнався у 2020 році, але хто його придбав він не знає. У цьому будинку він був, але не часто. Він допомагав заливати підлогу, також після пожежі допомагав перевозити шифер. Крім того, допомагав сину фінансово, перевозив будівельні матеріали. У нього було три магазини та син брав кошти для будівництва. Син мав доступ до грошей та міг їх брати з його дозволу. Син брав кошти для придбання котла. Близько трьох разів він заїжджав, то син разом із зятем робили ремонт, а два рази син сам шпаклював стіни, а також монтував у стіну годинник. В будинку жив син, ОСОБА_11 та онука, але не постійно. ОСОБА_11 могла проживати в матері в м. Охтирка. У 2020 році син брав кошти на будівництво, а можливо й раніше брав гроші. Саму більшу суму коштів брав син на придбання котла у 2022 році близько 12 000 грн.
Свідок ОСОБА_12 повідомила, що відповідачка є її дочкою. У 2017 році ОСОБА_1 вийшла заміж за ОСОБА_2 . Спочатку жили вони у матері чоловіка, але життя з матір`ю чоловіка було нестерпним. Пізніше ОСОБА_13 та ОСОБА_1 почали жити на квартирі. У 2020 році вона з чоловіком вирішили придбати будинок для доньки. 26.08.2020 вони із чоловіком знайшли будинок та оформили на доньку, а також їм підсунули документи, що позивач не заперечує, щоб будинок був оформлений на доньку. Для придбання будинку у них було лише 9 тисяч доларів, тому вони позичили у своєї доньки - ОСОБА_14 у сумі 1000 доларів США, брата - ОСОБА_15 - 15 тисяч гривень, у ОСОБА_16 - 20 тисяч гривень. Продавець будинку дав їм відстрочку на місяць на сплату 1000 доларів, так як не вистачало коштів для купівлі будинку. Через місяць вона віддала йому цю тисячу доларів. У будинку потрібно було робити ремонт та вони просили знайомих допомогти із ремонтом. У 2020 році почали робити ремонт, замінили електропроводку. У серпні 2021 року її родич, син двоюрідного брата зробив опалення та вони за це розраховувались із ним. ОСОБА_17 допомагав робити теплу підлогу. Зробили навісну стелю, шпаклювали стіни, робили гіпсокартон у спальні. Пластикові вікна ставили за їх кошти. Донька також виділяла кошти на ремонт житла. Вони також давали кошти на ремонт водяної колонки. Усі їх гроші йшли на ремонт будинку. Вони з чоловіком придбали насос на опалення, меблі, килими на підлогу, штори, карнизи, стільці на кухню, унітаз, бойлер, люстри. Навіть залізо вони замовляли для крівлі та шифер. Донька працювала на двох роботах та сплачувала комунальні послуги. Вона завжди давала гроші доньці та її чоловіку, навіть на добрива для полів, де працював ОСОБА_7 . Потім позивач став пити та агресивно ставитися до її доньки, почав підіймати на неї руку. Після цього вони забрали доньку до себе жити. Гроші на придбання будинку позивач не надавав. Доньці ОСОБА_14 вона все ще не повернула 1000 доларів, а іншим вона повернула кошти. Позивач не надавав коштів для повернення позичених коштів. Коли купували будинок, то позивач казав, що це будинок вони купують своїй доньці. Під час укладення договору купівлі-продажу у нотаріуса вона не була присутня, так як їй сказали вийти. Що саме підписували вона не бачила. В будинку ніхто не жив поки не зробили ремонт. Під час ремонтних робіт позивач жив разом із її донькою у літній кухні. Коли народилась дитина, то вони переїхали жити до свекрухи, а в будинку ще робили ремонт. Ремонт робили за кошти, які вони давали. Донька казала, що позичала гроші ОСОБА_7 , але він не повертав грошей. Попередньому власнику будинку вона віддавала 1000 доларів, а іншу частину коштів хто віддавав не може сказати точно. Усі гроші були у неї.
Свідок ОСОБА_18 повідомила, що вона є сестрою відповідачки. Вона почала працювати та проживала з батьками, у неї була можливість збирати кошти, які вона віддавала матері. Коли сестра вийшла заміж, то жила із свекрухою, тому вони вирішили придбати для ОСОБА_11 житло. Шукали будинок в м. Охтирка та у м. Тростянець. Оскільки не вистачало коштів, то мати попросила в неї віддати кошти для придбання будинку для ОСОБА_11 . Також вона давала ОСОБА_11 кошти для придбання одягу, продуктів харчування. Крім того, позивач у неї позичав кошти після весілля десь через рік чи два влітку 1000 грн одноразово. Коли вона сказала про це ОСОБА_11 , то вона повернула їй кошти. Дуже часто після купівлі будинку вона допомагала фінансово, також по ремонту допомагала, по городу, ходили по шишки та топили пічку самостійно, поки ОСОБА_7 був відсутній. ОСОБА_7 приносив з магазину прострочені продукти. Він їздив на закупівлі в магазин, але казав, що доходів із магазину не мав. Точну суму за яку купували будинок вона не знає. Позичали кошти у ОСОБА_19 та ОСОБА_16 . Позивач не надавав гроші для придбання будинку. Вона шукала в телефоні, які є будинки для купівлі та коли знайшли, то мати з батьком їздили дивились цей будинок. Їм сподобався будинок. Безпосередньо при придбанні будинку вона не була присутня, але вона пакувала гроші у конверт, який вона зробила із паперу. Гроші були в доларах купюрами по 100 доларів старого та нового зразка. Вона була свідком того, як мати обмінювала гроші. Будинок купували для сестри. Вона не знає з чого складався дохід сім`ї сестри. Мати давала гроші ОСОБА_7 на плитку, на шафу. На поля були тільки витрати. Також у ОСОБА_7 була пасіка, але який там був дохід вона не знає. ОСОБА_11 давала гроші на пестициди ОСОБА_7 та сама їздила допомагати качати мед. Також ОСОБА_11 допомагала перебирати зерно чоловіку. Спільного бюджету в них не було. У ОСОБА_11 були гроші на картці та ОСОБА_7 міг узяти картку та розрахуватися її карткою. У ОСОБА_7 своїх грошей не було.
Свідок ОСОБА_20 повідомила, що з родиною ОСОБА_21 , а саме із ОСОБА_22 та ОСОБА_23 спілкується близько 10 років. Близько 6 років тому, ОСОБА_24 пожалілась про те, що ОСОБА_11 ніде жити, шукають будинок та знайшли у м. Тростянець, попросила позичити гроші, але у неї не було грошей. Яку суму потрібно для придбання будинку не озвучувала. Потім вона підказувала хто може оформити будинок. Порадила нотаріуса, який може оформити документи на будинок. Після придбання будинку вони спілкувались та допомагали на земельній ділянці, садили розсаду, прополювали. Земельна ділянка була занедбала, в огорожі були дірки. Також її чоловік їздив допомагати. Ремонтом займався ОСОБА_7 та брат ОСОБА_25 , який є дядьком ОСОБА_26 . Коли була пожежа, то вони віддали свій шифер на ремонт.
Свідок ОСОБА_27 повідомив, що його сестра ОСОБА_28 шукала будинок та їй потрібні були гроші. Він сказав, що дасть 15 000 грн, для того, щоб племінниця ОСОБА_1 придбала на ці кошти будинок. Це було у 2020 році. Він працював та мав кошти. Борг йому повернула ОСОБА_28 через рік. В тому будинку він був. Цей будинок знаходиться у м. Тростянець. ОСОБА_29 попросив його зробити ремонт і він робив електропроводку. Зробили електропроводку за 4 дні. Також він шпаклював дитячу кімнату в будинку. Ці роботи він виконував безоплатно. Електропроводку він купував за власні кошти. Коли шпаклювали, то шпаклівка вже була там. Також він допомагав перевозити шифер з м. Охтирка, коли в будинку була пожежа. Розписку при передачі коштів не складали. На той час ОСОБА_11 проживала у сім`ї чоловіка.
Свідок ОСОБА_30 повідомив про те, що товаришує із родиною ОСОБА_21 , із батьками відповідачки близько 15 років. ОСОБА_31 повідомила, що потрібні гроші для придбання житла для доньки в м.Тростянець, просила 20000 грн, сказала, що поверне через пів року. Це було літом 2020 року. Гроші позичив без підписання документів. Кошти йому повернули. Гроші давав у гривнях. Купюри були по 500 та по 1000 грн. Втому будинку він був один раз у вересні чи жовтні 2020 року, заїхали з ОСОБА_32 , коли їхали з м. Суми. На той час там робився ремонт. Там була літня кухня в якій можна було жити. Коли приїжджали, то ОСОБА_11 там була, але він не бачив, щоб вона там постійно жила.
Свідок ОСОБА_33 повідомив, що він знає ОСОБА_11 та її чоловіка, допомагав їм з ремонтом. Батько ОСОБА_11 купував у нього метал для ремонту будинку. Він допомагав заливати підлогу в будинку в 2021 році. Заливали підлогу у котельні, кухні та кімнаті. Робили ремонт удвох із батьком ОСОБА_26 . Допомагав безкоштовно. Привезли бетонозмішувач, а пісок був уже там. Два рази були у будинку ОСОБА_11 у 2021 році. ОСОБА_11 жила у літній кухні, але чи жила постійно там він не бачив. ОСОБА_11 давала їм обід, також там був ОСОБА_7 , але він рідко допомагав з ремонтними роботами. Йому невідомо, що відбувається в їх родині. Він знає, що ОСОБА_11 викладає музику.
2. Мотивувальна частина
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
У справі, що переглядається:
ОСОБА_2 звернувся з позовом про поділ майна подружжя, посилаючись на те, що вони придбані на ім`я дружини у період шлюбу, на спільні кошти подружжя, про що він надавав нотаріально посвідчену заяву.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції, виходив з того, що статус особистої приватної власності на майно, придбане в шлюбі, виникає лише тоді, коли воно придбане виключно за особисті кошти. Проте, у даній справі ОСОБА_1 не довела, що майно було придбане виключно за її особисті кошти та не в інтересах сім`ї.
З даним висновком колегія суддів погоджується в повному обсязі, виходячи з наступного.
Спірні правовідносини виникли щодо поділу нерухомого майна, яке набуто сторонами під час шлюбу, а тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню СК України.
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).
Загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства.
Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.
Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
За частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Відповідно до статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.
Згідно зі статтею 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.
Зазначені норми закону встановлюють презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, (провадження № 61-8518св18), а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункти 1, 2, 3 частини першої статті 57 СК України).
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18), від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20).
Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно з законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
У частині першій статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведенню. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна. Застосовуючи положення статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.
Відступаючи від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 липня 2020 року у справі № 127/16354/17 (провадження № 61-5698св19) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 травня 2019 року у справі № 523/8319/14-ц (провадження № 61-38040св18), про те, що «наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору на придбання майна, зафіксованої у такому договорі, не свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки письмова згода необхідна при розпорядження таким майном, а не на його придбання», Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 червня 2024 року у справі № 712/3590/22 (провадження № 61-14297сво23) зробив висновок, що «вчинення згоди іншим з подружжя на розпорядження спільним майном є одностороннім правочином, розрахованим на його сприйняття іншими особами, а саме - подружжям, який є стороною договору, та третьою особою (інша сторона договору). Волевиявлення іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном, яке виражено у згоді, адресоване та сприймається як подружжям, який виступає стороною договору, так і контрагентом за таким договором. Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору іншим з подружжя, який є стороною договору, з його контрагентом. Сторона договору (інший з подружжя) представляє у відносинах з своїм контрагентом права та інтереси того з подружжя, який надав згоду.
Сприйняття волевиявлення іншого з подружжя на розпорядження спільним майном відбувається шляхом відображення такої згоди у відповідному договорі. У такому випадку регулюючий ефект договору поширюється як на сторони договору, так і на іншого з подружжя (співвласника), який надав згоду на розпорядження спільним майном. Згода одного з подружжя на вчинення другим з подружжя договору з розпорядження спільним майном як односторонній правочин є одним із правомірних обмежень свободи договору, оскільки визначена законодавцем необхідність одержання згоди обмежує як того з подружжя, хто укладає договір з розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і контрагента за договором, оскільки він має переконатися, що особа, з якою укладається договір, перебуваючи в шлюбі, має згоду на укладення такого договору.
Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності.
Надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності.
Не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя.
Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя.
У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність».
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).
Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року в справі № 127/23627/20 (провадження № 61-17025св21), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 233/4580/20 (провадження № 61-12524сво21)).
Такий спосіб захисту, як визнання права, може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності і т. інш.). По своїй суті такий спосіб захисту як визнання права охоплює собою і визнання права відсутнім (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За змістом статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.
Відповідно до частини 3 статті 83 ЦПК України відповідач повинен подати до суду докази разом з поданням відзиву. 
Судом апеляційної інстанції перевірено, що ухвалою Тростянецького районного суду Сумської області Тростянецького районного суду Сумської області від 13.11.2024 було прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання та за клопотанням представника позивача витребувано докази у справі.
Ухвалою Тростянецького районного суду Сумської області суду від 10.06.2025 було закрито підготовче провадження у вказаній справі та призначено до судового розгляду, а також задоволено клопотання представників сторін про виклик у судове засідання свідків для їх допиту.
Як вбачається з матеріалів справи, в судовому засіданні були допитані свідки: ОСОБА_5 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_18 , ОСОБА_20 , ОСОБА_27 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 . Не допитаний свідок – ОСОБА_36 .
Згідно протоколу судового засідання від 18.03.2026 судом за клопотанням представника відповідачки – адвоката Пирогової О.Т. визнано явку позивача обов`язковою, розгляд справи відкладено на 06.04.2026 та викликано свідка ОСОБА_37 (направлено повідомлення рекомендованим листом) 
06.04.2026 за клопотанням представника відповідачки – адвоката Пирогової О.Т., розгляд відкладено на 30.04.2026, викликано свідка ОСОБА_37 (направлено повідомлення рекомендованим листом) 
30.04.2026 за клопотанням представника відповідачки – адвоката Пирогової О.Т., розгляд відкладено на 07.05.2026, викликано свідка ОСОБА_37 (направлено повідомлення рекомендованим листом) 
07.05.2026 в судове засідання відповідачка, її представник та свідок ОСОБА_38 не з`явились.
Суд першої інстанції дійшов висновку про можливість розглянути справу у відсутність не з`явившихся учасників процесу, у задоволенні клопотання представника відповідачки – адвоката Пирогової О.Т. про відкладення розгляду справи протокольною ухвалою відмовив. 
В судовому засіданні суд вислухав позицію позивача, явка якого була визнано судом обов`язковою, дослідив письмові докази та перейшов до стадії ухвалення рішення. 
Згідно зі ст.ст. 13, 43 ЦПК України, особа, яка бере участь у розгляді справи, розпоряджається своїми правами на власний розсуд.
Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. Зловживання процесуальними правами не допускається.
Колегія суддів, звертає увагу, що реалізація принципу змагальності сторін та процесуальний обов`язок щодо збирання й надання доказів покладається безпосередньо на учасників справи. 
За загальним правилом цивільного судочинства, якщо суд задовольнив клопотання про виклик свідка, саме сторона, яка ініціювала такий виклик, несе процесуальний обов`язок та ризики щодо забезпечення явки цього свідка в судове засідання для надання показань.
Саме по собі заявлення клопотання про допит свідка без вжиття стороною належних заходів для його фактичного прибуття до суду (або забезпечення його участі в режимі відеоконференції) не є підставою для безкінечного відкладення розгляду справи та затягування судового процесу.
У разі невиконання стороною обов`язку щодо забезпечення явки власного свідка та неявки останнього в засідання без поважних причин, суд, керуючись принципами розумності строків розгляду справи (стаття 210 ЦПК України), має право розглянути справу на підставі наявних у ній інших доказів
Відповідно до частини першої статті 44 Цивільного процесуального кодексу України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Отже, згідно з вимогами статті 91 ЦПК України та принципу змагальності сторін (стаття 12 ЦПК України), процесуальний обов`язок щодо забезпечення явки свідка, клопотання про допит якого було задоволено судом, покладається виключно на сторону, яка заявила таке клопотання.
Одночасна неявка відповідачки, її адвоката та їхнього ж свідка у судове засідання свідчить про те, що сторона відповідача не виконала свій процесуальний обов`язок із забезпечення явки свідка та самоусунулася від участі в судовому засіданні.
Засада розумності строків розгляду справи, закріплена у статті 210 ЦПК України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, покладає на суд обов`язок протидіяти невиправданому затягуванню процесу. Зважаючи на те, що Відповідачці було надано всі можливості для реалізації її процесуальних прав, але вона та її представник не забезпечили явку свідка та самі не з`явилися до суду, суд вважає за дійшов обґрунтованого висновку про можливість розгляду справу за наявними в ній матеріалами без допиту зазначеного свідка, оскільки протилежне призведе до порушення прав інших учасників справи на справедливий суд протягом розумного строку
З урахуванням того, що справа в провадженні суду перебувала з листопада 2024 року, у сторони відповідача було достатнього часу для належного забезпечення явки свідка ОСОБА_37 , суд першої інстанції вважав, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, а тому він не відкладаючи розгляду справи, вирішив спір по суті. 
Дане рішення повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, зокрема Верховний Суд у постанові від 29.04.2020 у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає, висновок суду першої інстанції вірним.
Колегія суддів звертає увагу, що як під час укладання договору купівлі-продажу житлового будинку та договору купівлі-продажу земельних ділянок від 26.08.2020 ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_4 садибу, що розташована по АДРЕСА_1 до складу якої входять: житловий будинок з прибудовами, позначений під літерами «А, а, а1» загальною площею 91,6 кв.м., житловою площею 55,2 кв.м., з господарчими спорудами: сарай «Б», погріб «п/г», огорожа № 1, 2; земельні ділянки: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,0914 га, кадастровий номер 5925010100:00:027:0024; для ведення особистого селянського господарства площею 0,0796 га, кадастровий номер 5925010100:00:027:0025. На придбання даного нерухомого майна відповідачкою було надано позивачем згоду, як чоловіком останньої про, що зазначено у п. 1.8 договору купівлі-продажу житлового будинку, а також у п. 3.4 договору купівлі-продажу земельних ділянок, справжність підпису якого засвідчено приватним. 
Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Наведеною постановою Пленуму Верховного Суду України судам роз`яснено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя.
Колегія суддів вважає, що посилання відповідачки на той факт, що допитані свідки підтверджують факт того, що спірне майно було придбано за кошти, які були надані подружжю її близькими родичами, а тому це є її особистою власністю не можуть бути беззаперечними доказами, виходячи з наступного.
Сам по собі факт того, що батьки однієї зі сторін надавали певну фінансову допомогу чи мали матеріальну можливість та грошові кошти на момент придбання спірного майна, не може бути належним і безумовним доказом того, що це майно є особистою приватною власністю одного з подружжя.
Згідно зі статтею 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Конструкція цієї норми встановлює презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яка може бути спростована лише в судовому порядку.
Для спростування цієї презумпції сторона, яка посилається на купівлю майна за особисті кошти, має довести не просто факт наявності грошей у її батьків, а безпосередній прямий зв`язок між цими коштами та придбаним майном. Зокрема, матеріали справи мають містити беззаперечні докази того, що батьки передали ці кошти саме як персональний дар своїй дитині (а не обом із подружжя як допомогу молодій родині), що має оформлюватися договором дарування грошових коштів (ст. 719 ЦК України).
При цьому потрібно довести, що саме ці конкретні подаровані кошти (а не спільні сімейні заощадження) були спрямовані та використані як оплата за договором купівлі-продажу спірного майна.
Колегія суддів звертає увагу, що за відсутності належних, допустимих та достовірних письмових фінансових доказів (банківських виписок, розрахункових квитанцій, нотаріальних договорів дарування), фінансова участь батьків у житті родини трактується судом як допомога усій сім`ї, а не як підстава для визнання майна особистою власністю одного з подружжя. Сама по собі матеріальна спроможність батьків відповідача/позивача не нівелює презумпцію спільності майна подружжя
Оскільки матеріали справи не містять доказів, які свідчили б про придбання спірного майна виключно за особисті кошти ОСОБА_1 , тобто стороною відповідача не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на цю нерухомість, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що спірне майно (житловий будинок садибного типу із господарськими будівлями та спорудами загальною площею 103,0 кв.м., житловою площею 56,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,0914 га, кадастровий номер 5925010100:00:027:0024, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,0796 га, кадастровий номер 5925010100:00:027:0025, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ) є спільним сумісним майном подружжя та має враховуватися при поділі.
З огляду на характер спірних правовідносин та встановлені судом першої інстанції обставини справи, посилання представника відповідачки – адвоката Пирогової О.Т. в апеляційній скарзі на правовий висновок, викладений на правові позиції викладені в постановах Верховного Суду від 22.01.2020, справа № 771/2302/18; від 05.01.2024, справа 755/12204/18; від 29.05.2019, справа №522/19610/15-ц є безпідставним, оскільки рішення суду не суперечить висновкам, викладеним у зазначених постановах.
Разом з тим, колегія суддів вважає, що посилання в апеляційній скарзі на правову позицію викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2024 справа № 523/14489/15-ц, є обґрунтованим, адже суд першої інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права.
Так, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України).
Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти в її задоволенні виключно з формальних міркувань. Така відмова призведе до необхідності особи повторно звертатись до суду за захистом своїх прав (які при цьому могли бути ефективно захищені), що невиправдано затягне вирішення справи по суті (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 у справі №914/2350/18 (914/608/20).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
При розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна.
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2024 у справі №523/14489/15-ц.
За таких обставин заявлені позовні вимоги позивача про визнання спірного майна: (житловий будинок садибного типу із господарськими будівлями та спорудами загальною площею 103,0 кв.м., житловою площею 56,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,0914 га, кадастровий номер 5925010100:00:027:0024, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,0796 га, кадастровий номер 5925010100:00:027:0025, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ) спільним сумісним майном подружжя задоволенню не підлягають.
Судові витрати 
Щодо розподілу витрат, пов`язаних з розглядом справи у суді першої інстанції колегія суддів виходить з наступного. 
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Під час вирішення судом першої інстанції при вирішенні питання щодо судових витрат виходив з того, що під час звернення позивача з позовом, останній просив судові витрати залишити за ним. 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, загальний принцип розподілу судових витрат базується на критерії ухвалення рішення на користь відповідної сторони. 
Суд апеляційної інстанції частково задовольнив апеляційну скаргу ОСОБА_1 , проте виключно в частині визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя, мотивувавши це обранням позивачем неналежного способу захисту прав. Водночас порушене право позивача було фактично захищене судом, а матеріально-правовий спір вирішено на його користь.
Колегія суддів звертає увагу, що відмова в частині позову через обрання неналежного способу захисту є суто правовою кваліфікацією суду і не свідчить про безпідставність позовних вимог позивача в цілому. Так, навіть за наслідками апеляційного перегляду позовні вимоги позивача фактично були визнані обґрунтованими та такими, що підлягали захисту, оскільки заперечувались стороною відповідачки, а тому підстави для перерозподілу судових витрат та стягнення їх з позивача на користь відповідачки — відсутні. Дана правова позиція узгоджується із принципом пропорційності та справедливості судочинства.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.)
Згідно з частиною другою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення є неправильне застосування судом норм матеріального права неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню чи порушення норм процесуального права.
Ухвалене судом рішення не в повній мірі відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України, а тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду в частині визнання спірного майна спільним сумісним майном подружжя скасуванню.
Керуючись ст. ст. 367; 376; 381-382 ЦПК України, суд
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої звернулась її представник – адвокат Пирогова Оксана Трохимівна – задовольнити частково. 
Рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 15.05.2026 в частині визнання спірного майна спільним сумісним майном подружжя – скасувати і ухвалити в цій частині нове.
У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання спірного майна спільним сумісним майном подружжя – відмовити.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає.
Повний текст постанови виготовлено 10.09.2026.

Головуючий - | О.М. Черних

Судді: В.І. Криворотенко 

А.М. Худик