ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2026 року	м. Львів	Справа № 300/7388/24 пров. № А/857/2760/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Заверухи О.Б.,
суддів Кузьмича С.М., Курильця А.Р.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , правонаступником якої є військова частина НОМЕР_2 , про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,

суддя (судді) в суді першої інстанції – Кафарський В.В., 
час ухвалення рішення – не зазначено, 
місце ухвалення рішення – м. Івано-Франківськ,
дата складання повного тексту рішення – не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просив: визнати протиправною бездіяльність щодо не призупинення військової служби за поданими рапортами від 16.09.2024, 25.09.2024 та не звільнення його з посади; зобов`язати призупинити військову службу та звільнити його з посади старшого навідника міномета; відшкодувати за рахунок держави моральну шкоду в розмірі 308 100 грн, заподіяну протиправною бездіяльністю відповідача. 
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що згідно з витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань (надалі – ЄРДР) від 13.03.2023 щодо нього внесено відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 Кримінального кодексу України (далі – КК України) та 03.04.2024 вручено обвинувальний акт від 03.04.2024. Вказує, що справа № 352/1115/24 в кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР № 42023091780000046 від 13.03.2023 по обвинуваченню за ч. 1 ст. 263 КК України розглядається Тисменицьким районним судом, тому вважає, що згідно вимог ч. 2 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» має право на призупинення його військової служби та звільнення з посади. Зазначає, що 16.09.2024 та 25.09.2024 подав відповідачу шляхом їх направлення поштовим зв`язком рапорти, в яких, з посиланням на ч. 2 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» просив невідкладно призупинити йому військову службу та звільнити його з посади. Проте, відповідачем не призупинено військову службу та не звільнено його з посади, що, на його думку, є протиправною бездіяльністю
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2024 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю. 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що положення частини другої статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачають призупинення військової служби виключно щодо військовослужбовців, які самовільно залишили військову частину або місце служби, дезертирували чи добровільно здалися в полон, а внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 263 Кримінального кодексу України, не є передбаченою законом підставою для призупинення військової служби та звільнення з посади. Крім того, суд першої інстанції встановив відсутність належних і допустимих доказів отримання відповідачем рапортів позивача від 16.09.2024 та 25.09.2024, а відтак і відсутність протиправної бездіяльності щодо їх нерозгляду. Суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність позивачем обставин, на яких ґрунтуються його вимоги, тому відмовив у задоволенні вимог про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання відповідача призупинити військову службу та звільнити позивача з посади, а також у похідній вимозі про стягнення моральної шкоди, оскільки за відсутності встановленої протиправної бездіяльності відповідача відсутні й передбачені статтями 23, 1174 Цивільного кодексу України правові підстави для її відшкодування. 
Не погодившись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити повністю.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що суд першої інстанції неправильно застосував положення частин першої – третьої статті 242 КАС України, частини другої статті 24 та частини п`ятої статті 38 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», безпідставно дійшовши висновку про відсутність у нього права на призупинення військової служби, незважаючи на внесення щодо нього відомостей до ЄРДР, а також помилково визнав недоведеним факт подання рапортів від 16.09.2024 та 25.09.2024 всупереч вимогам Порядку організації роботи з рапортами військовослужбовців, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 06.08.2024 № 531. Крім того, вважає безпідставною відмову у відшкодуванні моральної шкоди відповідно до статей 23, 1174 ЦК України та вказує, що справа підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 12 КАС України. 
Представником відповідача подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про безпідставність позовних вимог.
Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21 липня 2026 року замінено відповідача у справі № 300/7388/24 - військову частину НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) на його правонаступника - військову частину НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ).
Суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження) (п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України) /
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу з наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції, відповідно до витягу із наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (з основної діяльності) від 13.09.2024 № 327, старшого солдата ОСОБА_1 призвано та направлено для проходження військової служби під час мобілізації в особливий період (а.с. 14). 
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 13.09.2024 № 257, відповідно до поіменного списку ІНФОРМАЦІЯ_2 від 13.09.2024 №8/3221 (а.с. 39), рапорту позивача від 13.09.2024 вх. № 4227 (а.с. 40), старшого солдата ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу військової частини (а.с.38).
Як зазначає представник позивача, ОСОБА_1 16.09.2024 та 25.09.2024 подав відповідачу (шляхом їх направлення поштовим зв`язком) рапорти, в яких, з посиланням на ч. 2 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» просив невідкладно призупинити йому військову службу та звільнити його з посади (а.с. 8, 9, 13).
Проте, за доводами представника позивача, до моменту подання цього позову, за поданими рапортами позивача, відповідачем не призупинено військову службу та не звільнено з посади ОСОБА_2 .
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку про безпідставність позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з обґрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.
Згідно з частинами 1-2 статті 17 Конституції України, захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.
Відповідно до статті 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначені Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 за № 2232-XII (надалі – Закон № 2232-XII).
Статтею 1 Закону № 2232-XII визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Згідно з частиною 2 статті 1 Закону № 2232-XII військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності (частина 1 статті 2 Закону № 2232-XII).
Згідно із частиною 6 статті 2 цього Закону № 2232-XII одним з видів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.
Виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (частина 14 статті 2 Закону № 2232-XII).
Абзацом 4 статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 за № 3543-XII (надалі – Закон № 3543-XII) визначено, що мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який в подальшому було продовжено та наразі триває.
Із матеріалів справи слідує, що позивач мобілізований до лав Збройних сил України та наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 13.09.2024 № 257, відповідно до поіменного списку ІНФОРМАЦІЯ_2 від 13.09.2024 № 8/3221, рапорту позивача від 13.09.2024 вх. №4227, зарахований до списків особового складу військової частини (а.с.38).
При цьому, статтею 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено особливості, зокрема, призупинення проходження військової служби. 
Так, частиною другою цієї статті передбачено, що військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством.
Початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини, поданих відповідно до частини п`ятої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, та/або заяви, повідомлення начальника відповідного органу управління Військової служби правопорядку у Збройних Силах України про вчинене кримінальне правопорушення. Підставою для призупинення військової служби є отримання військовою частиною письмового повідомлення правоохоронного органу про внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального правопорушення (витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань).
Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються.
Час призупинення військової служби військовослужбовцям не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії. На них не поширюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців.
Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, не входять до чисельності Збройних Сил України та інших військових формувань.
Військовослужбовці, військову службу яких призупинено та стосовно яких обвинувальні вироки суду набрали законної сили, підлягають звільненню з військової служби відповідно до пункту «г» частини другої, пункту «г» частини третьої, підпункту «д» пункту 1, підпункту «в» пункту 2 частини четвертої, підпунктів «е» пунктів 1 і 2, підпункту «в» пункту 3 частини п`ятої та підпункту «е» пункту 1, підпункту «д» пункту 2, підпункту «в» пункту 3 частини шостої статті 26 цього Закону, крім військовослужбовців, яким обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, призначено кримінальне покарання у виді службового обмеження, арешту з відбуттям на гауптвахті або триманням у дисциплінарному батальйоні.
Для військовослужбовців, яким обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, призначено кримінальне покарання у виді службового обмеження, арешту з відбуттям на гауптвахті або триманням у дисциплінарному батальйоні, з дня початку відбування такого покарання військова служба та дія контракту продовжуються, поновлюються виплата грошового і здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення, пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством України.
Військовослужбовці, яким судовим рішенням, що набрало законної сили, призначено кримінальне покарання у виді штрафу, яких звільнено від кримінальної відповідальності на підставах, передбачених статтями 47, 48, 49 Кримінального кодексу України, а також яких звільнено від відбування покарання на підставі амністії, підлягають звільненню з військової служби відповідно до підпункту «ґ» пункту 1 частини четвертої, підпунктів «д» пунктів 1 і 2 частини п`ятої та підпункту «д» пункту 1, підпункту «ґ» пункту 2 частини шостої статті 26 цього Закону, крім випадків, передбачених цим Законом.
Під час проведення мобілізації та/або дії воєнного стану для військовослужбовців, яким судовим рішенням, що набрало законної сили, призначено кримінальне покарання у виді штрафу, яких звільнено від кримінальної відповідальності на підставах, передбачених статтями 47, 48, 49 Кримінального кодексу України, звільнено від відбування покарання на підставі амністії, а також яких звільнено від відбування покарання з випробуванням, з дня прибуття їх до військових частин (місць проходження військової служби) військова служба та дія контракту продовжуються, поновлюються виплата грошового і здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення, пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством України.
Для військовослужбовців, стосовно яких судом ухвалено виправдувальний вирок, що набрав законної сили, або стосовно яких закрито кримінальне провадження відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України, військова служба та дія контракту продовжуються. У такому разі строк призупинення військової служби зараховується до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії, а також до строку вислуги років для присвоєння чергового військового звання та поновлюються пільги і соціальні гарантії, встановлені законодавством України для військовослужбовців.
За весь час безпідставного призупинення військової служби таким військовослужбовцям виплачується недоотримане грошове та здійснюється недоотримане продовольче, речове та інші види забезпечення.
Військовослужбовці, стосовно яких судом постановлено ухвалу про закриття кримінального провадження та звільнення від кримінальної відповідальності на підставі, передбаченій частиною п`ятою статті 401 Кримінального кодексу України, зобов`язані невідкладно, але не пізніше трьох діб після набрання такою ухвалою законної сили, прибути до вказаних в ухвалі військових частин (місць проходження військової служби) для продовження проходження військової служби. З дня прибуття до військових частини (місць проходження військової служби), але не пізніше набрання такою ухвалою законної сили, для таких військовослужбовців військова служба та дія контракту продовжуються, поновлюються виплата грошового і здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення, пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством України.
Військовослужбовцям, зазначеним в абзацах сьомому, дев`ятому та дванадцятому цієї частини, з дня призупинення військової служби до дня її продовження виплата недоотриманого грошового, здійснення недоотриманого продовольчого, речового, інших видів забезпечення та поширення пільг і соціальних гарантій, встановлених законодавством України для військовослужбовців, не здійснюються.
Порядок та умови призупинення та продовження військової служби визначаються положеннями про проходження військової служби.
Так, Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (надалі – Положення № 1153/2008).
Відповідно до пункту 144-1 Положення № 1153/2008, для військовослужбовця, який самовільно залишив військову частину або місце служби, дезертирував із Збройних Сил України або добровільно здався в полон, військова служба призупиняється відповідно до частини другої статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Військова служба для такого військовослужбовця призупиняється з дня внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.
Проаналізувавши вищенаведені норми законодавства, колегія суддів зауважує, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба призупиняється тільки для військовослужбовців, які самовільно залишили військову частину або місце служби, дезертирували із Збройних Сил України або добровільно здалися в полон, тобто, вчинили чи підозрюються у вчиненні суспільно небезпечних діянь, передбачених статтями 407, 408, 430 Кримінального кодексу України.
Матеріалами справи підтверджується, що відносно ОСОБА_2 13.03.2023 внесено відомості до ЄРДР щодо вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України (а.с.10).
При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що внесення відносно військовослужбовця відомостей до ЄРДР чи вручення йому обвинувального акту по обвинуваченню у злочині, передбаченому ч. 1 ст. 263 КК України (що має місце у даному випадку), чи будь-якому іншому злочині, окрім передбачених статтями 407, 408, 430 КК України, не є підставою для призупинення військової служби для військовослужбовця.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про про відсутність у ОСОБА_1 , стосовно якого внесено відповідні відомості до ЄРДР щодо вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, права на призупинення військової служби і звільнення з неї відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Також суд апеляційної інстанції враховує, що матеріали справи не містять доказів того, що рапорти від 16.09.2024 та від 25.09.2024, копії яких наявні в матеріалах справи (а.с. 9, 13), вручались чи були доставлені і зареєстровані відповідачем.
Колегія суддів наголошує, що на вказаних рапортах відсутні відомості про їх реєстрацію.
Окрім цього, з долученої експрес-накладної ТОВ «Нова пошта» від 25.09.2024 №59001227653391 неможливо встановити, який саме документ надсилався позивачем. Більше того, у вказаній експрес-накладній вказана адреса одержувача « АДРЕСА_1 », в той час, як адреса відповідача « АДРЕСА_2 ».
Таким чином, матеріали справи не містять належних доказів отримання відповідачем рапортів позивача від 16.09.2024 та від 25.09.2024.
З огляду на вказане, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про безпідставність позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не призупинення військової служби за поданими рапортами від 16.09.2024, від 25.09.2024 та не звільнення його з посади.
Враховуючи похідний характер інших позовних вимог (зобов`язання відповідача призупинити військову службу позивача та звільнити його з посади старшого навідника міномета та відшкодувати за рахунок держави моральну шкоду в розмірі 308 100 грн, заподіяну протиправною бездіяльністю відповідача), суд апеляційної інстанції констатує, що такі також не підлягають до задоволення.
Необгрунтованими є доводи скаржника про те, що вказана справа підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 12 КАС України, оскільки розмір заявленої моральної шкоди перевищує сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. На переконання колегії суддів, заявлена позивачем сума моральної шкоди в розмірі 308 100 грн визначена позивачем суб`єктивно та оціночно, на її обгрунтування у позовній заяві не вказано жодних доводів та не долучено жодних доказів. З огляду на зазначене, суд першої інстанції не мав обов`язку розглядати справу за правилами загального позовного провадження.
Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2024 року у справі № 300/7388/24 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	О. Б. Заверуха 	
судді	 	С. М. Кузьмич 	
 	 	А. Р. Курилець