ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 липня 2026 року 
м. Київ
cправа №  922/3857/24 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Бакуліна С.В. - головуючий, судді: Баранець О.М., Студенець В.І.,
за участю: секретаря судового засідання - Федорченка В.М.,
позивача (відповідача за зустрічним позовом) - Заверюха Т.С.,
відповідача (позивача за зустрічним позовом) - Єграшина Т.Г.
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вєк Технолоджі»
на постанову Східного апеляційного господарського суду від 09.02.2026 (головуючий суддя - Гетьман Р.А., судді: Склярук О.І., Хачатрян В.С.), рішення Господарського суду Харківської області від 27.01.2025 (суддя Чистякова І.О.)
та на постанову Східного апеляційного господарського суду від 09.02.2026 (головуючий суддя - Гетьман Р.А., судді: Склярук О.І., Хачатрян В.С.) та додаткове рішення Господарського суду Харківської області від 24.02.2025 (суддя Чистякова І.О.) за заявою Комунального підприємства «Міський водоканал»
у справі №922/3857/24
за позовом Комунального підприємства «Міський водоканал»
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вєк Технолоджі»
про визнання додаткових угод недійсними та стягнення коштів,
та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вєк Технолоджі»
до Комунального підприємства «Міський водоканал»
про визнання договору недійсним та застосування двосторонньої реституції, 
ВСТАНОВИВ:
ІСТОРІЯ СПРАВИ
1. Короткий зміст позовних вимог
1.1. Комунальне підприємство «Міський водоканал» (далі також - КП «Міський водоканал») звернулось до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вєк Технолоджі» (далі також - ТОВ «Вєк Технолоджі»), в якому просило:
- визнати додаткові угоди від 29.11.2021 №№2-7 до договору про постачання електричної енергії від 24.11.2021 №1322, укладених між КП «Міський водоканал» та ТОВ «Вєк Технолоджі», недійсними;
- стягнути з ТОВ «Вєк Технолоджі» на користь КП «Міський водоканал» грошові кошти в розмірі 319 173,75 грн.
vQXh7VH0HD4AbОбґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказував, що спірні додаткові угоди, якими збільшено ціну електричної енергії на понад 30% від початкової ціни товару, визначеної у договорі, укладені з порушенням статті 652 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та пункту 2 частини п'ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі», що є підставою для визнання їх недійсними та стягнення з позивача безпідставно отриманих за цими угодами грошових коштів у відповідності до частини першої статті 216, статті 1212 ЦК України.
1.2. ТОВ « Вєк Технолоджі» звернулось до суду із зустрічним позовом до КП «Міський водоканал», в якому просило:
- визнати недійсним договір про постачання електричної енергії від 24.11.2021 №1322;
- застосувати двосторонню реституцію, залишивши КП «Міський водоканал» спожиту електроенергію у розмірі 19 9075 квт*г, а ТОВ «Вєк Технолоджі» сплачені за цю електроенергію грошові кошти в розмірі 937 639,18 грн.
Обґрунтовуючи зустрічний позов, ТОВ « Вєк Технолоджі» вказувало, що за умовами договору ціна за одиницю товару може бути збільшена більше ніж на 10%, однак така умова договору вступає в протиріччя з практикою Великої Палати Верховного Суду, висловленою в постанові від 24.01.2024 у справі №922/2321/22, стосовно того, що ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10% від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами в договорі за результатами процедури закупівлі, що є підставою для визнання недійсним вказаного договору та застосування двосторонньої реституції.
2. Короткий зміст судових рішень, ухвалених за результатом розгляду справи по суті спору
2.1. Рішенням Господарського суду Харківської області від 27.01.2025 у справі №922/3857/24 первісний позов задоволено частково. Визнано недійсними додаткові угоди  від 29.11.2021 №№3, 4, 5, 6, 7 до договору про постачання електричної енергії від 24.11.2021 №1322, укладені між КП «Міський водоканал» та ТОВ «Вєк Технолоджі». Стягнуто з ТОВ «Вєк Технолоджі» на користь КП «Міський водоканал» грошові кошти в розмірі 306 954,77 грн. В іншій частині первісного позову відмовлено. У задоволенні зустрічного позову відмовлено у повному обсязі.
Додатковим рішенням Господарського суду Харківської області від 24.02.2025 у справі №922/3857/24 заяву КП «Міський водоканал» про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Вєк Технолоджі» на користь КП «Міський водоканал» судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 25  800, 00 грн. У задоволенні заяв ТОВ «Вєк Технолоджі» про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу відмовлено.
2.2. Постановами Східного апеляційного господарського суду від 09.02.2026 рішення Господарського суду Харківської області від 27.01.2025 та додаткове рішення Господарського суду Харківської області від 24.02.2025 у справі №922/3857/24 залишено без змін.
3. Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнений виклад позиції інших учасників справи
3.1. Не погоджуючись із рішенням Господарського суду Харківської області від 27.01.2025, додатковим рішення Господарського суду Харківської області від 24.02.2025 та постановами Східного апеляційного господарського суду від 09.02.2026 у справі №922/3857/24, ТОВ «Вєк Технолоджі» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувані судові акти по суті спору та направити справу на новий розгляд, а у частині стягнення витрат на професійну правничу допомога адвоката - відмовити у повному обсязі у задоволенні заяви КП «Міський водоканал». 
3.2. На обґрунтування своєї правової позиції у поданій касаційній скарзі ТОВ «Вєк Технолоджі» із посиланням на пункти 1, 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) відзначає, що суди попередніх інстанцій, ухвалюючи судові рішення по суті спору:
- не врахували правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 12.02.2025 у справі №914/619/24 щодо застосування положень Закону України «Про публічні закупівлі»; від 18.09.2024 у справі №918/1043/21, від 21.06.2023 у справі №905/1907/21 щодо застосування статей 172, 203, 216, 228 ЦК України та статті 208 Господарського кодексу України (далі - ГК України), статті 19 Конституції України;
- не дослідили зібрані у справі докази (пункт 1 частини третьої статті 310 ГПК України).
У поданій касаційній скарзі скаржник акцентує увагу на такому:
- суди не встановили обставин стосовно того, чи був спірний договір виконаний за рахунок коштів місцевого бюджету, чи за рахунок коштів самого комунального підприємства як окремого суб'єкта господарювання;
- у відносинах щодо розрахунків з постачальником комунальний заклад, який є розпорядником бюджетних коштів, виступає не як суб'єкт владних повноважень, а як сторона в зобов'язальних правовідносинах;
- у цій справі позов подало саме комунальне підприємств, з огляду на що суди мали окремо встановити, чи були спірні платежі саме коштами місцевого бюджету чи коштами самого підприємства, проте не зробили цього, а тому не вправі були автоматично ототожнювати інтерес підприємства як сторони договору з інтересом територіальної громади щодо законного витрачання коштів бюджету;
- сам по собі факт комунальної форми власності позивача не надає йому у спорі з постачальником статусу суб'єкта владних повноважень; 
- навіть якщо виходити з гіпотези про недійсність спірних додаткових угод, суди не могли обмежитися лише стягненням коштів з відповідача без належної оцінки того, що електрична енергія була фактично поставлена та спожита, чого останні не зробили;
- апеляційний суд неправомірно звів спір лише до моделі, передбаченої пунктом 2 частини п'ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі», не надавши належної оцінки тому, що сторони окремо погодили договірний механізм зміни ціни, прив'язаний до офіційно оприлюднених показників ДП «Оператор ринку»;
- позивач не оспорює ані сам договір від 24.11.2021 №1322, ані додаткову угоду від 29.11.2021 №1, якою саме і було погоджено порядок зміни ціни; 
- позивач попри наявність передбаченого договором права на припинення правовідносин у разі незгоди зі зміною ціни, продовжив споживання електричної енергії; твердження про нібито безальтернативність укладення спірних додаткових угод потребувало критичної оцінки, оскільки постачання могло здійснюватися, зокрема постачальником «останньої надії».
3.3. Обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, ТОВ «Вєк Технолоджі» у частині оскарження додаткового рішення Господарського суду Харківської області від 24.02.2025 та постанови Східного апеляційного господарського суду від 09.02.2026 у справі №922/3857/24, посилається на те, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 07.02.2024 у справі №904/1377/22, від 19.07.2021 у справі №910/16803/19, від 27.01.2022 у справі №921/221/21, від 31.05.2022 у справі №917/304/21, від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц, від 29.06.2022 у справі №161/5317/18, від 02.02.2024 у справі №910/9714/22, щодо застосування статей 124, 129, 221 ГПК України.
Доводи скаржника в означеній частині оскарження зводяться до того, що:
- відповідач порушив норми статті 129 ГПК, а саме не подав разом з першою заявою по суті спору попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс і які очікує понести у зв'язку із розглядом справи;
- відповідач не подавав та не заявив до закінчення судових дебатів у справі про необхідність розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи;
- відповідач на стадії судових дебатів не подав докази до закінчення дебатів і не зробив відповідну заяву в той же строк;
- адвокатське об'єднання не отримало повноважень на розгляд зустрічного позову, як і не отримала відповідних повноважень адвокатка Лосич Т.С., яка діяла в межах договору передоручення;
- у договорах на передоручення не зазначено, яке саме доручення якого клієнта по якій справі їй передоручено і в яких обсягах, що унеможливлює право адвокатки Лосич Т.С. представляти в суді відповідача за зустрічним позовом, підписувати документи, робити заяви;
- оскільки ні час, ні тарифна сітка не узгоджені сторонами договору про надання правничої допомоги, то вартість послуг є невизначеною, а договір у цій частині є неукладеним;
- так як акт не може змінювати умови договору, то вартість юридичної допомоги, вказана в акті, є неузгодженою сторонами;
- в акті про надання послуг від 27.01.2025 №11 на суму 15  000,00 грн не надано перелік наданих послуг з ціною за кожну;
- додаток до акта не можна вважати частиною цього акта, так як він підписаний тільки керівником адвокатського об'єднання, підпис клієнта не передбачений. Перелік послуг, наданий в додатку, не співвідноситься з цінами, узгодженими в акті, критерієм оцінки є робочі часи, затрачені адвокатом на виконання послуги, вартість яких договором не обумовлена;
- вартість послуг за договором у розмірі 15  000,00 грн є значно завищена, порівняно з попереднім договором, який визначає вартість заяви в розмірі 5  000,00 грн.
3.4. КП «Міський водоканал» подало відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити її без розгляду, а оскаржувані судові рішення - без змін.
У поданому відзиві КП «Міський водоканал» відзначає таке:
- комунальне підприємство належить до суб'єктного складу осіб, які визначені замовниками у розумінні Закону України «Про публічні закупівлі», а тому зобов'язано здійснювати закупівлі з дотриманням вимог законодавства, незалежно від джерела фінансування;
- посилання скаржника на те, що позивач оплатив електроенергію за свої особисті, а не державні кошти, а тому не може посилатись на порушення інтересів держави, так як не здійснює владних управлінських функцій та не є суб`єктом владних повноважень, не впливає на його можливість набувати правового статусу позивача за первісним позовом як сторони договору;
- посилання скаржника на те, що ціна електроенергії в оспорюваному договорі визначається відповідно до середньозважених цін на ринку на добу наперед, а відтак підпадає під правове регулювання пункту 7 частини п'ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі», а не пункту 2 цієї норми, не виключає можливість та необхідність застосування у цьому випадку саме пункту 2 частини п'ятої статті 41 Закону як імперативно встановленої норми щодо підвищення ціни товару більше ніж на 10%;
- позиція скаржника в частині оскарження рішень судів щодо розподілу судових витрат повністю (слово в слово) дублює позицію скаржника, викладену в апеляційній скарзі на додаткове рішення суду першої інстанції, який (суд), ухвалюючи додаткове рішення, дослідив всі докази та обставини;
- КП «Міський водоканал» в позовній заяві та на стадії судових дебатів заявляло, що подасть заяву про відшкодування витрат на правничу допомогу в межах строку, визначеного частиною восьмою статті 129 ГПК України, докази чого наявні в матеріалах справи, а саме в записі судового засідання від 27.01.2025;
- адвокатське об'єднання та, відповідно, за договором передоручення адвокатка Лосич Т.С. мали повноваження на представництво інтересів  при розгляді зустрічного позову. У вступній частині (преамбулі) договорів передоручення чітко зазначено, в інтересах якого клієнта та за яким договором здійснюється доручення на представництво інтересів, які (договори передоручення) містять достатній обсяг повноважень для представництва інтересів КП «Міський водоканал» в суді першої інстанції за зустрічним позовом, підписувати документи, робити заяви;
- суперечливою та нелогічною є позиція скаржника, який, вказуючи про відсутність переліку наданих послуг, одночасно стверджує, що такий перелік послуг не співвідноситься з цінами, узгодженими в акті.
4. Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій, та мотиви, з яких виходили суди при ухваленні оскаржуваних судових рішень
4.1. ТОВ «Вєк Технолоджі» (постачальник) та КП «Міський водоканал» (споживач) 24.11.2021 уклали договір про постачання електричної енергії №1322 (далі - Договір).
Згідно з пунктом 1.1 Договору умови цього договору розроблені відповідно до Закону України «Про ринок електричної енергії» та Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 14.03.2018 N312 (далі - ПРРЕЕ), Закону України «Про публічні закупівлі».
Відповідно до пункту 2.1 Договору постачальник зобов'язується постачати споживачу у 2021 році електричну енергію згідно з кодом ДК 021:2015 «Єдиний закупівельний словник»; 09310000-5 - Електрична енергія (далі - електрична енергія / товар / електроенергія), а споживач зобов'язується прийняти та оплатити електричну енергію на умовах цього договору.
Договірні обсяги закупівлі електричної енергії за цим договором визначені в додатку №3 до договору (пункт 2.2 Договору).
За умовами пункту 2.3 Договору обсяги закупівлі товару можуть бути зменшені залежно від реального фінансування видатків та потреби в електроенергії.
Відповідно до пункту 3.1 Договору термін поставки (передачі) товару: з 24.11.2021 по 31.12.2021 включно.
Місце поставки (передачі) товару - об'єкти споживача, перелік яких наведено у додатку №2 до договору (пункт 3.2 Договору).
Відповідно до пункту 4.1 Договору для забезпечення безперервного постачання електричної енергії споживачу постачальник зобов'язується здійснювати своєчасну закупівлю електричної енергії на найнижчих цінових сегментах ринку електричної енергії в обсягах, що за належних умов забезпечать задоволення попиту на споживання електричної енергії споживачем.
Згідно з пунктом 5.1 Договору загальна вартість цього договору становить 2 071 120 грн, крім того ПДВ - 414 224,00 грн, разом з ПДВ - 2 485 344,00 грн.
Відповідно до пункту 5.2 Договору ціна за 1 кВт/год електричної енергії за цим договором становить 2,5889 грн без ПДВ, ПДВ - 0,51778 грн, разом з ПДВ -  3,10668 грн.
До загальної вартості цього договору включено витрати на послуги з передачі електричної енергії. На дату підписання договору регульований тариф на передачу електричної енергії, затверджений у встановленому порядку, становить 293,93грн / МВт / год (без урахування ПДВ).
Згідно з пунктом 5.3 Договору істотні умови цього договору не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов'язань сторонами в повному обсязі, крім випадків, передбачених статтею 41 Закону України «Про публічні закупівлі».
Відповідно до пункту 5.4.2 сторони узгодили збільшення ціни за одиницю товару не більше 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю. Сторони протягом дії цього договору не частіше одного разу на місяць вносять зміни у договір в частині ціни за одиницю товару у разі коливання ціни товару на ринку. В такому випадку постачальник (учасник) письмово звертається до споживача (замовника) щодо збільшення ціни за одиницю товару. Наявність факту коливання ціни товару на ринку підтверджується довідкою(ами) (завіреними копіями довідок) компетентного органу, а саме, Торгово-промислової палати України та / або її регіональних представництв або ДП «Держзовнішінформ»; або ДП «Укрпромзовнішекспертиза»; або органів статистики щодо коливань та розміру розрахункових середніх значень рівня цін на товар за розрахунковий періоди на роздрібному ринку електричної енергії.
Пункт 5.5 Договору передбачає, що в разі необхідності зміни істотних умов договору, в тому числі зміни ціни за одиницю товару не більше ніж на 10% у разі коливання ціни такого товару на ринку та / або зміни регульованої ціни (тарифу), сторона ініціатор такої зміни зобов'язана підготувати та направити на погодження іншій стороні проект до цього договору у формі додаткової угоди (додаткового договору). Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну умов договору, у 10-ти денний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду.
Згідно з пунктом 5.6 Договору, якщо сторони не досягли згоди щодо зміни умов договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк, кожна із сторін має право звернутись до суду для вирішення цього питання.
Пункт 5.9 Договору передбачає, що споживач бере зобов'язання з отримання електричної енергії та його оплати в термін і строки, передбачені додатком №1 до договору.
Згідно з пунктом 5.10 Договору оплата за електричну енергію здійснюється споживачем виключно в грошовій формі. Оплата по даному договору буде здійснюватися за рахунок коштів, отриманих від господарської діяльності протягом 30-ти календарних днів після отримання рахунку від постачальника.
4.2. Сторони 29.11.2021 уклали додаткову угоду №1, згідно з якою пункти 5.4.2, 5.5 та 5.6 Договору виклали в наступній редакції:
- пункт 5.4.2: збільшення ціни такого товару за одиницю товару не більше 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю.
Постачальник (учасник) письмово повідомляє споживача (замовника) щодо збільшення ціни за одиницю товару. Наявність факту коливання ціни товару на ринку підтверджується довідкою(ами) (завіреними копіями довідок) компетентного органу, а саме, Торгово-промислової палати України та / або її регіональних представництв або ДП «Держзовнішінформ», або ДП «Укрпромзовнішекспертиза», або органів статистики, або офіційно оприлюднена інформація ДП «Оператор ринку» щодо коливань та розміру розрахункових середніх значень рівня цін на товар за розрахунковий та попередній періоди на роздрібному ринку електричної енергії;
- пункт 5.5: зміна істотних умов договору здійснюється в порядку, передбаченому Законом України «Про публічні закупівлі» та додатку 1 «Порядок розрахунків» до договору;
- пункт 5.6: у разі незгоди споживача зі зміною ціни за одиницю товару, споживач має право односторонньої відмови від цього договору.
4.3. ТОВ «Вєк Технолоджі» 26.11.2021 звернулося до КП «Міський водоканал» з листами №262/29/11/2021/пз, №263/29/11/2021/пз, №264/29/11/2021/пз щодо внесення змін до Договору у зв'язку з коливанням ціни на електричну енергію, що підтверджується експертними висновками Харківської торгово-промислової палати, та просило підписати додану до листів додаткову угоду щодо внесення
відповідних змін до договору.
4.4. Сторони 29.11.2021 уклали низку додаткових угод №№2, 3, 4, 5, 6 та 7
до Договору щодо збільшення ціни за одиницю товару:
- за додатковою угодою №2 сторони дійшли згоди викласти пункт 5.1 Договору в такій редакції: ціна* за 1 кВт.год електричної енергії за цим договором становить *2,640061981 грн без ПДВ, ПДВ *0,528012396 грн, разом з ПДВ *3,168074377 грн (три грн 168074377 коп.), тобто збільшили ціну за 1 кВт.год електричної енергії на 2% від початкової ціни товару, визначеної сторонами в договорі;
- за додатковою угодою №3 сторони дійшли згоди викласти пункт 5.1 Договору в такій редакції: ціна* за 1 кВт.год електричної енергії за цим договором становить *2,998870373 грн без ПДВ, ПДВ *0,528012396 грн, разом з ПДВ *3,598644447 грн (три грн 598644447 коп.), що перевищує 10% ціни за 1 кВт.год електричної енергії від початкової ціни товару, визначеної сторонами у договорі, а саме збільшено ціну товару на 15,84%;
- за додатковою угодою №4 сторони дійшли згоди викласти пункт 5.1 Договору в такій редакції: ціна* за 1 кВт.год електричної енергії за цим договором становить *3,318585748 грн без ПДВ, ПДВ *0,66371715 грн, разом з ПДВ *3,982302898 грн (три грн 982302898 коп.);
- за додатковою угодою №5 сторони дійшли згоди викласти пункт 5.1 Договору в такій редакції: ціна* за 1 кВт.год електричної енергії за цим договором становить *3,418355261 грн без ПДВ, ПДВ *0,683671052 грн, разом з ПДВ *4,102026313 грн (чотири грн 102026313 коп.);
- за додатковою угодою №6 сторони дійшли згоди викласти пункт 5.1 Договору в такій редакції: ціна* за 1 кВт.год електричної енергії за цим договором становить *3,699253025 грн без ПДВ, ПДВ *0,739850605 грн, разом з ПДВ *4,43910363 грн (чотири грн 43910363 коп.);
- за додатковою угодою №7 сторони дійшли згоди викласти пункт 5.1 Договору в такій редакції: ціна* за 1 кВт.год електричної енергії за цим договором становить *3,924980295 грн без ПДВ, ПДВ *0,784996059 грн, разом з ПДВ *4,709976354 грн (чотири грн 709976354 коп.).
4.5. Згідно з актом прийому-передачі електричної енергії від 31.12.2021 №29 та рахунком на оплату від 31.12.2021 №65 ТОВ «Вєк Технолоджі» поставило КП «Міський водоканал» електроенергію у кількості 199  075 кВт/год на суму 937 639,18 грн.
За платіжним дорученням від 25.01.2022 №104 КП «Міський водоканал» сплатило ТОВ «Вєк Технолоджі» отриманий обсяг електричної енергії в сумі 937 639,18 грн з урахуванням збільшення ціни на електричну енергію.
4.6. У матеріалах справи міститься копія ухвали Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18.10.2024 у справі №711/8146/24, якою задоволено клопотання старшого слідчого відділу розслідування злочинів СУ ГУНП в Черкаській області про тимчасовий доступ до речей і документів КП «Міський водоканал», зазначено, що: із матеріалів, які стали підставою для внесення відомостей до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань, встановлено, що вивченням відомостей, опублікованих на сайті ДП «Оператор Ринку» встановлено, що середньозважена ціна на електричну енергію на ринку на добу на перед (РДН) у торговій зоні ОЕС (об'єднана енергетична система) України складала: - 24.11.2021 (дата укладання Договору) 3 380,83 грн за МВт/ год. без ПДВ; - 29.11.2021 (дата укладання додаткових угод №1-7 доД) 3 278,53 грн за МВт/год без ПДВ. Отже, сторони без належних на те підстав змінили (збільшили) ціну за одиницю (1 кВт/год) електричної енергії за Договором, що з урахуванням загальної вартості договору завдало збитків підприємству комунальної форми власності у великих розмірах.
4.7. Суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, ухвалюючи судове рішення, виходив з такого:
- за додатковою угодою №2 до Договору ціна за 1 кВт/год електричної енергії не перевищує 10% від початкової ціни, в той час як наступні додаткові угоди до Договору, зокрема додаткова угода №3 не відповідають вимогам пункту 2 частини п'ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі», адже ціна за 1 кВт/год електричної енергії склала 3,598644447 грн, тобто ціна за 1 кВт/год електричної енергії збільшена більше ніж на 10% від початкової ціни, визначеної у Договорі, що суперечить положенням вказаної норми;
- оскільки додаткова угода №3 суперечить вимогам пункту 2 частини п'ятої статті 41 вказаного Закону, недійсними є також всі наступні додаткові угоди №№4-7 до Договору, адже ціна за послідуючими угодами фактично перевищуватиме ціну за одиницю товару більше ніж на 10% у порівнянні із основним Договором;
- грошові кошти в сумі 306 954,77 грн є такими, що безпідставно одержані ТОВ «Вєк Технолоджі», підстава їх набуття відпала, а тому ТОВ «Вєк Технолоджі» зобов`язане повернути їх КП «Міський водоканал», що відповідає приписам статей 216, 1212 ЦК України;
- позивач за зустрічним позовом не навів, а суд не встановив жодних підстав, передбачених статтею 215 ЦК України, з якими закон пов'язує недійсність правочину, в той час як зміна судової практики не є підставою для визнання договору недійсним у розумінні статті 215 ЦК України. За відсутності підстав для визнання недійсним Договору, відсутні підстави для застосування наслідків недійсності цього правочину.
4.8. Суд апеляційної інстанції, відхиляючи доводи апеляційної скарги, відзначив, зокрема і таке:
- з огляду на характер спірних правовідносин та встановлені обставин справи, посилання на те, що ціна електроенергії в оспорюваному Договорі визначається відповідно до зміни середньозважених цін на РДН, а отже, регулюється пунктом 7 частини п'ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі», не виключає можливість та необхідність застосування у цьому випадку пункту 2 частини п'ятої статті 41 вказаного Закону;
- КП «Міський водоканал» зобов'язане здійснювати закупівлі з дотриманням вимог законодавства незалежно до джерела фінансування;
- посилання постачальника не впливають на можливість КП «Міський водоканал» набувати правового статусу позивача за первісним позовом у цій справі у порядку Закону України «Про публічні закупівлі» як сторони договору;
- посилання на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 18.09.2024 у справі №919/1043/21, є безпідставними, оскільки обставини вказаної справи не є подібними зі справою, яка переглядається, та стосуються застосування статті 228 ЦК України.
4.9. Щодо додаткового рішення:
- КП «Міський водоканал» у позовній заяві навело попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат на професійну правничу допомогу, пов`язаних з розглядом справи, які станом на день звернення до суду з позовом складають 30  000,00 грн, зазначивши, що кінцевий розрахунок витрат за надання професійної правничої допомоги буде подано в строки та в порядку частини восьмої статті 129 ГПК України після ухвалення рішення суду;
- факт надання КП «Міський водоканал» послуг за укладеними з адвокатським об'єднанням договорами про надання правової допомоги підтверджується актами надання послуг від 12.11.2024 №255 та від 27.01.2025 №11 всього на загальну суму 30  000,00 грн, в яких зазначено про надання наступних послуг: підготовка проєкта листа претензії про повернення коштів до ТОВ «Вєк Технолоджі»; підготовка та подання до суду позовної заяви в інтересах клієнта до ТОВ «Вєк Технолоджі», пов`язаного з поверненням грошових коштів у розмірі 319 176,86 грн, правнича допомога за договором від 19.11.2024 №1177-19/11/2024;
- згідно з пунктом 1 детального опису наданих послуг з професійної правової допомоги у справі №922/3857/24 в Господарському суді Харківської області (додаток №1 до акта надання послуг від 27.01.2025 №11 до договору про надання правової допомоги від 19.11.2024 №1177-19/11/2024) сторони погодили детальний опис наданих послуг з професійної правової допомоги у справі №922/3857/24 в Господарському суді Харківської області, а за змістом пункту 2 цього Детального опису наданих послуг - вартість наданих послуг відповідно до акта надання послуг від 27.01.2025 №11, яка становить фіксований розмір - 15  000,00 грн;
- фактично КП «Міський водоканал» перерахувало Адвокатському об`єднанню витрати за надання правової допомоги в загальному розмірі 30  000,00 грн, про що свідчать платіжні інструкції від 18.11.2024 №8912, від 30.01.2025 №114;
- послуги професійної правничої допомоги (подання позовної заяви) було надано адвокаткою, що підтверджується виданим адвокатським об'єднанням ордером для представництва та захисту інтересів КП «Міський водоканал» у Господарському суді Харківської області на підставі договору про надання правової допомоги від 24.10.2024 №1158-24/10/2024. Усі інші послуги професійної правничої допомоги було надано адвокаткою Лосич Т.С., що підтверджується відповідними ордерами, виданими для представництва та захисту інтересів КП «Міський водоканал» у Господарському суді Харківської області на підставі договору про надання правової допомоги б/н від 25.11.2024, б/н від 29.11.2024;
- надані КП «Міський водоканал» докази в їх сукупності підтверджують суму його витрат на професійну правничу допомогу в сумі 30  000,00 грн, є пов`язаними з цією справою та відповідають фактично наданим послугам. Водночас, зважаючи на те, що первісний позов задоволено частково, відповідно до пункту 3 частини четвертої статті 129 ГПК України, понесені КП «Міський водоканал» судові витрати на професійну правничу допомогу покладаються на ТОВ «Вєк Технолоджі» у розмірі 25  800,00 грн, що становить 86% від суми понесених позивачем за первісним позовом витрат на професійну правничу допомогу. Решта судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 4  200,00 грн покладається на КП «Міський водоканал».
5. Порядок та межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Розгляд клопотань
5.1. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.02.2026 для розгляду касаційної скарги у справі №922/3857/24 визначено колегію суддів у складі: Бакуліна С.В. (головуючий), Кібенко О.Р., Студенець В.І.
Ухвалою Верховного Суду від 09.04.2026 відкрито касаційне провадження у справі №922/3857/24 за касаційною скаргою ТОВ «Вєк Технолоджі» на рішення Господарського суду Харківської області від 27.01.2025, додаткове рішення Господарського суду Харківської області від 24.02.2025 та постанови Східного апеляційного господарського суду від 09.02.2026 у справі №922/3857/24; справу призначено до судового розгляду.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.05.2026 для розгляду касаційної скарги у справі №922/3857/24 визначено колегію суддів у складі: Бакуліна С.В. (головуючий), Баранець О.М., Студенець В.І.
5.2. Об'єктом касаційного оскарження є рішення Господарського суду Харківської області від 27.01.2025, додаткове рішення Господарського суду Харківської області від 24.02.2025 та постанови Східного апеляційного господарського суду від 09.02.2026 у справі №922/3857/24, якими первісний позов задоволено частково та вирішено питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу адвоката.
5.3. ТОВ «Вєк Технолоджі» подало до Суду клопотання про зупинення провадження у справі до вирішення Конституційним Судом України справи за конституційною скаргою ТОВ «Укр Газ Ресурс» щодо конституційності пункту 2 частини п'ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі».
КП «Міський водоканал» подало до Суду письмові пояснення з означеного питання.
Ухвалою Верховного Суду від 10.06.2026 у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Вєк Технолоджі" про зупинення касаційного провадження у справі №922/3857/24 (з урахуванням додаткових обґрунтувань) відмовлено.
5.4. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
6. Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів попередніх інстанцій з посиланням на норми права, якими керувався Суд
6.1. Дослідивши наведене у касаційній скарзі, у межах доводів та підстав касаційного оскарження, Верховний Суд відзначає таке.
6.2. Касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, наведених скаржником і які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема пунктами 1, 4 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.
Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства, закріплених у частині третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
6.3. Так, касаційне провадження у цій справі відкрито, зокрема, на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якої підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Відповідно до положень норм ГПК України (пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України) касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах. 
Скаржник вказує, що судами попередніх інстанцій застосовано норми права без урахування висновків щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 12.02.2025 у справі №914/619/24; від 18.09.2024 у справі №918/1043/21, від 21.06.2023 у справі №905/1907/21.
Що ж до визначення «подібності правовідносин», то в силу приписів статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19, в якій визначено критерій подібності правовідносин.
Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 Велика Палата конкретизувала свої висновки щодо тлумачення змісту поняття "подібні правовідносини", що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
Отже, для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.03.2023 у справі №154/3029/14-ц зазначила, що правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду в кожній конкретній справі.
6.4. Також підставою касаційного оскарження скаржник зазначає і пункт 4 частини другої статті 287 ГПК України, а саме: пункт 1 частини третьої статті 310 ГПК України.
6.5. Оцінюючи доводи та мотиви касаційної скарги у контексті наведених скаржником підстав касаційного оскарження щодо суті спору, колегія суддів відзначає, що фактично підставою для звернення до Верховного Суду стали питання:
-          щодо належного / неналежного позивача у справі та належного / неналежного способу захисту у даному спорі;
-          щодо наявності / відсутності підстав для визнання оспорюваних додаткових умов недійсними на підставі пункту 2 частини п'ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі».
Ураховуючи наведене, Суд відзначає таке.
6.6. Щодо можливості звернення позивача з даним позовом до суду
Згідно з частиною другою статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Застосування  конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, у зв'язку з чим, суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підстав позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.
При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред'явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з'ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) від 04.11.1950 передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.       
Так, за встановленими судами обставинами справи вбачається, що Комунальне підприємство, як сторона спірних правочинів, після здійснення перевірки правоохоронними органами, звернулося до суду з позовом, зокрема про визнання додаткових угод до Договору недійсними з огляду на невідповідність їх приписами законодавства у сфері закупівлі. 
В обґрунтування позову позивач вказав про порушення його прав оспорюваними угодами, адже в результаті їх укладення стало зменшення обсягу закупівлі та збільшення ціни за одиницю товару, яке, в свою чергу, мало наслідком понесення позивачем витрат, які не мали бути понесені підприємством у випадку оплати електричної енергії за ціною, яка була визначена під час укладення Договору.
З огляду на предмет та підстави позову колегія суддів відзначає, що частиною другою статті 16 ЦК України визначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема позов про визнання правочину недійсним.
Отже, позовна вимога про визнання недійсним договору  є належним способом захисту,  який передбачено законом.
У свою чергу, відповідно до статей 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так й іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.
Тобто право на звернення до суду з позовами про визнання правочину недійсним має:
1)          будь-яка сторона такого правочину та / або
2)          інша заінтересована особа.
У розрізі наведеного колегія суддів ураховує, що КП «Міський водоканал» є юридичною особою, тобто є самостійним учасником господарських відносин, який від власного імені набуває майнових прав та обов`язків, зокрема шляхом укладення цивільно-правових договорів, а відтак у силу положень чинного законодавства такий має право і на їх оспорення в судовому порядку, як сторона правочину.
З огляду на наведене колегія суддів вважає обґрунтованим висновок судів попередніх інстанцій, що Комунальне підприємство як особа, яка самостійно провадить господарську діяльність в рамках отриманого фінансування та власних надходжень від господарської діяльності, та як сторона спірного договору є належним позивачем у даній справі.
Доводи скаржника, що у даній категорії спорів належним позивачем може бути лише орган місцевого самоврядування (рада) або прокурор відхиляються Судом як такі, що суперечать дійсному змісту статей 16, 215 ЦК України та зводяться до власного суб'єктивного тлумачення норм статті 23 Закону України «Про прокуратуру», яка передбачає можливість звернення прокурора до суду в інтересах інших осіб, але при цьому не позбавляє права таких осіб на самостійне звернення до суду.
Отже, звернення сторони договору з вимогами про визнання правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності шляхом повернення (стягнення) коштів (що є похідною вимогою) є належним способом захисту,  який передбачений законом та відповідає характеру спірних правовідносин, а також спрямований на реальне відновлення права / законного інтересу, у разі встановлення судом обставин його порушення.
Висновки судів попередніх інстанцій щодо застосування статей 15, 16 ЦК України узгоджуються з усталеними та послідовними підходами Верховного Суду у даній категорії спорів.
Доводи скаржника у означеній вище частині є необґрунтованими та відхиляються Судом.
6.7. Щодо суті спору
6.7.1. Правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави, територіальних громад та об`єднаних територіальних громад визначено Законом України «Про публічні закупівлі» (тут і надалі - у редакції, чинній станом на час укладення Договору про закупівлю та оспорюваних додаткових угод до нього).
З аналізу положень Закону України «Про публічні закупівлі» вбачається те, що вони є спеціальними нормами, які визначають правові підстави внесення змін та доповнень до договорів, укладених за наслідком публічних закупівель і повинні застосовуватися переважно щодо норм Цивільного та Господарського кодексів України, які визначають загальну процедуру внесення змін до договору (постанова Верховного Суду від 08.11.2023 у справі № 926/3421/22).
Згідно із частиною четвертою статті 3 Закону України «Про публічні закупівлі» відносини, пов'язані із сферою публічних закупівель, регулюється виключно цим Законом і не можуть регулюватися іншими законами, крім випадків, встановлених цим Законом.
Відповідно до пунктом 6 частини першої статті 1 цього Закону договір про закупівлю визначається як господарський договір, що укладається між замовником і учасником за результатами проведення процедури закупівлі / спрощеної закупівлі та передбачає платне надання послуг, виконання робіт або придбання товару.
У частині першій статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» визначено, що договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного та Господарського кодексів України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.
Як установили суди попередніх інстанцій, сторони, уклавши за результатом проведеної процедури закупівлі Договір постачання електричної енергії споживачу, погодили всі його істотні умови, у тому числі предмет, ціну та строк виконання зобов`язань, що узгоджується з приписами Закону України «Про публічні закупівлі».
Предметом касаційного перегляду у цій справі є вимоги про визнання недійсними додаткових угод №№ 3, 4, 5, 6, 7 до Договору як таких, що суперечать положенням Закону України "Про публічні закупівлі", та стягнення надмірно сплачених за ними коштів у зв`язку підвищенням ціни на товар, з огляду на що Суд відзначає таке.
Згідно із частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. 
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.
Згідно з частиною першою статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до частини першої статті 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.
Згідно із частинами третьою, четвертою статті 653 ЦК України у разі зміни договору зобов`язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни договору, якщо інше не встановлено договором або законом.
Із системного аналізу наведених норм ЦК України та Закону України "Про публічні закупівлі" вбачається, що ціна товару є істотною умовою договору про закупівлю.
За загальним правилом істотні умови договору про закупівлю, однією з яких є ціна товару, не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі (частина п`ята статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі»). Однак зазначена норма передбачає випадки, коли допустима зміна істотних умов договору про закупівлю.
Так, згідно з пунктом 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадку збільшення ціни за одиницю товару до 10 % пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії.
Філологічне тлумачення пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" свідчить, що зміна істотних умов договору про закупівлю після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі допускається лише у випадках, прямо передбачених цією нормою. Одним із цих випадків є збільшення ціни товару, але за умови, що таке збільшення не може перевищувати нормативно визначеного відсоткового значення суми, встановленої в договорі про закупівлю, яке у пункті 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" унормовано на рівні не більше 10 %.
До того ж визначене законодавцем відсоткове значення обмеження суми є граничним (пороговим) і відповідний ліміт зміни ціни слід враховувати при кожному внесенні змін до договору про закупівлю, а не застосовувати щоразу до кожного окремого випадку внесення змін. Іншими словами, це означає, що сукупне значення збільшення ціни при послідовних змінах до договору (у разі коливання ціни товару на ринку) не може перевищувати нормативно закріпленого 10 % значення для зміни ціни, визначеної в договорі про закупівлю (див. пункти 139, 140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2025 у справі №920/19/24).
Також Велика Палата Верховного Суду у пунктах 206, 207 постанови від 21.11.2025 у справі №920/19/24 вказала, що зміни та доповнення до пункту 2 частини п`ятої статті 41 вказаного Закону стосуються лише встановлення альтернативного варіанту визначення моменту початку обчислення строку для зміни ціни за одиницю товару - 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю або 90 днів з моменту внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару та не скасовують встановлену первісною редакцією цього Закону заборону збільшення ціни за одиницю товару більше ніж на 10 %, в тому числі і при здійсненні закупівлі бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії. Виняток з обмежень, викладений в останньому реченні пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону, повинен тлумачитися суто буквально, а тому він стосується лише строків зміни ціни за одиницю товару у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії (дотримання умови про зміну лише раз на 90 днів в цьому випадку не діє) і не визначає верхньої межі збільшення (зміни) ціни за одиницю товару.
Отже, у постановах від 21.11.2025 у справі №920/19/24, від 24.01.2024 у справі №922/2321/22 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що у будь-якому разі ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами у договорі за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом дії договору. Тобто під час дії договору про закупівлю сторони можуть неодноразово змінювати ціну товару у бік збільшення за наявності умов, встановлених у статті 652 ЦК України та пункті 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі», проте загальне збільшення такої ціни не повинно перевищувати 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі.
Верховний Суд неодноразово зауважував, що передбачена законодавством про публічні закупівлі норма застосовується, якщо відбувається значне коливання (зростання) ціни на ринку, яке робить для однієї сторони договору його виконання вочевидь невигідним, збитковим. Для того, щоб за таких обставин не був розірваний уже укладений договір і щоб не проводити новий тендер закон дає можливість збільшити ціну, але не більше як на 10 %. Інше тлумачення відповідної норми Закону «Про державні закупівлі» нівелює, знецінює, робить непрозорою процедуру відкритих торгів. Верховний Суд вважає, що обмеження 10 % застосовується як максимальний ліміт щодо зміни ціни, визначеної у договорі, незалежно від того, як часто відбуваються такі зміни (кількість підписаних додаткових угод) (постанови Верховного Суду від 12.11.2024 у справі №910/19784/23, від 10.09.2024 у справі № 918/703/23, від 02.07.2024 у справі №910/13579/23, від 14.05.2024 у справі № 917/1010/22).
Отже, зміна істотних умов договору про закупівлю (збільшення ціни за одиницю товару) є правомірною виключно за таких умов: 
(1)           відбувається за згодою сторін, зокрема шляхом підписання додаткових угод до основного договору про закупівлю; 
(2)           збільшення ціни має бути пропорційне збільшенню ціни цього товару на ринку в разі коливання його ціни на ринку; 
(3)           коливання ціни такого товару на ринку має бути обґрунтоване і документально підтверджене постачальником; 
(4)           ціна за одиницю товару може збільшуватися не більше ніж на 10 %; 
(5)           така зміна може відбуватися не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю;
(6)           загальна сума (ціна) договору не повинна збільшуватися.
vQXh7VH0HD4AbУ розрізі наведеного колегія суддів відзначає, що метою Закону України «Про публічні закупівлі» є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобіганні проявам корупції в цій сфері та розвитку добросовісної конкуренції, оскільки продавці з метою перемоги можуть під час проведення процедури закупівлі пропонувати ціну товару, яка нижча за ринкову, а в подальшому, після укладення договору про закупівлю, вимагати збільшити цю ціну, мотивуючи коливаннями ціни такого товару на ринку (постанови Верховного Суду: від 10.12.2024 у справі № 924/413/24, від 15.10.2024 у справі № 918/18/24, від 08.10.2024 у справі № 918/728/23). 
Тендер проводиться не лише для того, щоб закупівля була проведена на максимально вигідних для держави умовах, але й для того, щоб забезпечити однакову можливість усім суб`єктам господарювання продавати свої товари, роботи чи послуги державі.
Колегія суддів ураховує, що застосування підходу, який передбачає можливість збільшувати ціну за одиницю товару більше ніж на 10 % пропорційно збільшенню ціни товару на ринку, у разі коливання ціни цього товару, спотворюватиме принцип добросовісної конкуренції серед учасників.
Укладення додаткових угод до договору про закупівлю щодо зміни ціни на товар із урахуванням подібного підходу спотворюватиме результати торгів та зводитиме нанівець економію, яку було отримано під час підписання договору, та, як наслідок, робитиме результат закупівлі невизначеним й зумовлюватиме неефективне використання бюджетних коштів, що є прямим порушенням принципів процедури закупівлі, визначених преамбулою та статтею 5 Закону України «Про публічні закупівлі».
Окрім того, збільшення ціни може призвести до того, що кількість товарів настільки зменшиться, що виконання договору закупівлі в такому обсязі не відповідатиме господарській меті укладення замовником договору закупівлі.
Отже, дотримання сторонами договору про закупівлю імперативних вимог пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", що передбачає спосіб та порядок зміни ціни за одиницю товару, є обов'язковим. Відповідно, у разі порушення таких вимог можуть наставити правові наслідки, передбачені статтями 215, 216 ЦК України.
Так, згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Частиною третьою статті 215 ЦК України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
За частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Тобто, для того щоб визнати той чи інший правочин недійсним, позивач по справі має довести, що такий правочин, саме в момент його укладання, зокрема, суперечив ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
6.7.2. Так, у справі, що переглядається, суди попередніх інстанцій встановили, що за умовами Договору про закупівлю ціна за 1 кВт*год електричної енергії складала 2,5889 грн без ПДВ, ПДВ - 0,51778 грн, разом з ПДВ -  3,10668 грн.
Надалі між сторонами Договору було укладено 6 спірних угод, якими збільшено  вартість 1 кВт до 4,709976354 грн з ПДВ та, відповідно, зменшено обсяг постачання електричної енергії споживачу.
Звертаючись з даним позовом до суду, Комунальне підприємство стверджувало, що оскаржувані додаткові угоди №№ 2-7 (якими збільшено ціну електричної енергії на понад 30% від початкової ціни товару) до Договору про закупівлі укладені з порушенням вимог пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", оскільки за їх умовами ціна за одинцю товару перевищила 10 % граничну межу від ціни, визначеної у Договорі. 
Суд першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, вказали, що за додатковою угодою №2 до Договору ціна за 1 кВт/год електричної енергії не перевищувала 10% від початкової ціни, в той час як наступні додаткові угоди до Договору, якими збільшено ціну за електричну енергію більше ніж на 10% від початкової ціни, визначеної у Договорі, не відповідають вимогам пункту 2 частини п'ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі», з огляду на що підлягають визнанню недійсними. Враховуючи задоволення вимог про визнання додаткових угод №3-7 до Договору недійсними, суди також дійшли висновку, що Товариство набуло спірні кошти безпідставно, а тому має повернути такі позивачу     відповідно до положень частини першої статті 216, статті 1212 ЦК України.
6.7.3. Колегія суддів, оцінюючи наведене вище, відзначає, що укладаючи спірні додаткові угоди та змінюючи ціну на одиницю спірного товару, сторони Договору мали керуватись імперативними приписами положень пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі".
Натомість, як свідчать обставини даної справи, сторони спірного Договору про закупівлю, укладаючи Додаткові угоди №№3-7, якими ціну товару було фактично збільшено більш ніж на 30% від ціни, визначеної у Договорі, не дотримались приписів пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі". 
Відтак висновки судів попередніх інстанцій щодо укладення спірних додаткових угод №№3-7 з порушенням імперативних положень пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", що є підставою для визнання їх недійсними, засновані на законі. 
Ураховуючи наведене, з огляду на те, що спірні додаткові угоди №№3-7 є недійсними та не породжують правових наслідків у частині зміни ціни за одиницю товару, колегія суддів вважає, що господарські суди також дійшли правомірного висновку про наявність правових підстав для стягнення з постачальника грошових коштів (різницю між ціною, встановленою основним Договором, та фактично сплаченими коштами за ціною, передбаченими додатковими угодами) на підставі норм статей 216, 1212 ЦК України (правозастосування яких узгоджується із сталою та послідовною практикою Верховного Суду у даній категорії спорів та не спростовано скаржником).
З огляду на наведене Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що відсутні правові підстави для визнання Договору недійсним у розумінні статті 215 ЦК України та підстави для застосування наслідків недійсності цього правочину, як про це стверджував позивач за зустрічним позовом.
Суд ураховує, що зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що у справі, яка розглядається, судами першої та апеляційної інстанцій надано оцінку поданим сторонами доказам, якими вони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, до переоцінки яких в силу приписів статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції вдаватись не може, оскільки встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій, що передбачено статтями 73-80, 86, 300 ГПК України.
6.8. Отже, зважаючи на викладене, а також межі розгляду справи судом касаційної інстанції, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження.
Суд відхиляє посилання скаржника на неврахування постанов Верховного Суду від 12.02.2025 у справі №914/619/24, від 18.09.2024 у справі №918/1043/21, від 21.06.2023 у справі №905/1907/21, адже оскаржувані судові рішення ним не суперечать.
При цьому Суд ураховує, що відмінність у судових  рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення. Доводи скаржника про їх неврахування зводяться до власного трактування таких висновків (без урахування змісту спірних правовідносин, конкретних обставин справи та наявних доказів у справі), що вочевидь не може бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень у відповідності до приписів статей 236, 310 ГПК України.
Крім того, відсутні підстави вважати, що поведінка позивача, яка полягала у підписанні оспорюваних додаткових угод, а в подальшому - заперечення їх дійсності, з огляду на встановлення обставин укладення їх з порушенням законодавства у сфері закупівлі, є недобросовісною та суперечливою. Адже підписання додаткових угод за взаємною згодою сторін не спростовує обставин укладення таких з порушенням законодавства у сфері публічних закупівель, що є підставою для визнання їх недійними.
Доводи скаржника щодо пріоритетності застосування до спірних правовідносин лише положень  пункту 7 частини п`ятої статті 41  Закону України «Про публічні закупівлі» фактично зводяться до власного суб`єктивного тлумачення таких норм права, що вочевидь нічого не має спільного з їх дійним змістом.
Суд відзначає, що  кожна  зміна до договору  має  містити окреме документальне підтвердження. Документ про зміну ціни повинен містити належне підтвердження викладених у ньому даних, проведених досліджень коливання ринку, джерел інформації тощо (див. постанови  Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.10.2020 у справі №912/1580/18, від 02.12.2020 у справі №  913/368/19, від 11.05.2023 у справі №910/17520/21).
Тобто сам факт збільшення ціни товару на ринку не обов`язково тягне підвищення ціни на аналогічний товар, який є предметом договору. При зверненні до замовника з пропозиціями підвищити ціну  постачальник має обґрунтувати, чому таке підвищення цін на ринку зумовлює  неможливість виконання договору  по ціні, запропонованій замовнику на тендері, навести причини, через які виконання укладеного договору стало для постачальника  вочевидь невигідним. Крім того, постачальник також має довести, що  підвищення ціни є непрогнозованим  (його неможливо було передбачити і закласти в ціну товару на момент подання постачальником тендерної пропозиції).
Відхиляються також і доводи позивача щодо неповноти з`ясування судом обставин справи, адже за змістом пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме по собі порушення норм процесуального права у вигляді не дослідження судом зібраних у справі доказів, а зазначене процесуальне порушення у сукупності з належним обґрунтуванням скаржником заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу. Втім, як уже зазначалося, під час здійснення касаційного провадження у цій справі з підстави касаційного оскарження, визначеної у пункті 1 частини другої статті 287 ГПК України, Верховним Судом встановлено необґрунтованість підстави касаційного оскарження у цій частині.
З урахуванням вищенаведеного доводи касаційної скарги у своїй сукупності не отримали свого підтвердження під час касаційного провадження, що виключає можливість скасування оскаржуваних судових рішень, ухвалених по суті позовних вимог, з цих підстав.
6.9. Щодо додаткового рішення 
6.9.1. Щодо повноважень адвоката
Відповідно до статті 131 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.
Стаття 16 ГПК України вказує, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
За пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» представництво - це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).
Згідно з частиною четвертою статті 60 ГПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються одним з таких документів: 
1) довіреністю; 
2) ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"; 
3) дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги, виданим відповідно до Закону України "Про безоплатну правничу допомогу".
Повноваження адвоката як захисника або представника в господарському, цивільному, адміністративному судочинстві, кримінальному провадженні, розгляді справ про адміністративні правопорушення, а також як уповноваженого за дорученням у конституційному судочинстві підтверджуються в порядку, встановленому законом.
Так, відповідно до статті 26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 
-          договір про надання правової допомоги; 
-          довіреність; 
-          ордер; 
-          доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
Отже, за приписами Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", який є спеціальним у спірних правовідносинах щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу, повноваження адвоката можуть посвідчуватись одним із наведених вище документів, за вибором зацікавленої сторони. 
При цьому закон не вимагає наявність одночасно декількох таких документів (зокрема і договору про надання правової допомоги, і ордеру) для правомірності підтвердження представництва інтересів адвоката у наданні правової допомоги третій особі.
Відтак у спірних правовідносинах договір про надання правової допомоги, що був укладений між сторонами та був чинний на момент виникнення спірних правовідносин, є таким, що підтверджує повноваження адвокатського об'єднання на представництво інтересів позивача за первісним позовом. Тобто такий договір є правовою підставою для надання юридичних послуг клієнту адвокатським об'єднанням або ж адвокатом, якого може уповноважити таке об'єднання, відповідно до умов договору, а у його сторін у зв'язку з цим виникають взаємні права та обов`язки, передбачені цим договором.
Суд наголошує, що у спірних правовідносинах надання адвокатським об'єднанням окремого ордеру / доручення адвокату на вчинення певної процесуальної дії у межах виконання договору є формальною необхідністю, яка не змінює правомірності укладеного між сторонами договору та суті виконаних робіт за ним, а також не може ставити під сумнів їх виконання за умови доведення реальності надання таких послуг іншими належними та допустимими доказами.
З огляду на наведене Суд відхиляє доводи касаційної скарги щодо відсутності повноважень у адвокатського об'єднання та адвокати Лосич Т.С. (яку уповноважило об'єднання) представляти в суді інтереси КП «Міський водоканал», у тому числі, і як відповідача за зустрічним позовом.
6.9.2. Щодо обґрунтованості заявленої до стягнення суми судових витрат
Відповідно до статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.
У частинах першій, другій статті 126 ГПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Суд ураховує, що відповідно до усталеної судової практики Верховного Суду суд, вирішуючи питання про судові витрати та своєчасність подання доказів понесених додаткових витрат на професійну правничу допомогу, повинен враховувати, що право сторони, яка має намір отримати за результатами розгляду спору по суті відшкодування витрат на професійну правничу допомогу за рахунок іншої сторони, виходячи з положень статей 124, 129 ГПК України, кореспондується з її обов`язками: 
по-перше, зазначити попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла або очікує понести у зв`язку із розглядом справи у першій заяві по суті спору; 
по-друге, заявити про це до закінчення судових дебатів у справі; 
по-третє, подати до суду докази на підтвердження розміру таких витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду (постанова Верховного Суду від 19.07.2021 у справі № 910/16803/19).
Так, у спірних правовідносинах судом апеляційної інстанції встановлено, що матеріалами справи підтверджується дотримання позивачем як строків подання попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, так і строків подання доказів понесення таких витрат.
Отже, дії позивача, який попередньо заявив про судові витрати в суді першої інстанції, подав заяву про ухвалення додаткового рішення разом із усіма доказами на підтвердження понесених витрат на правову допомогу протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, узгоджуються з положеннями частини восьмої статті 129 ГПК України та статті 221 ГПК України. 
Так, згідно із статтею 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити такі висновки: 
(1) договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені у частині другій статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»); 
(2) за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України; 
(3) як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару;
(4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв (висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у п. п. 130-131 постанови від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21);
(5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як положеннями цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»;
(6) відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2020 у справі №904/4507/18 зауважила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина четверта статті 126 ГПК України).
У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який водночас повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині четвертій статті 126 ГПК України.
Відповідно до частини п`ятої статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;
При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку / дії / бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Такі критерії як обґрунтованість, пропорційність, співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката суд має враховувати як відповідно до частини четвертої статті 126 ГПК України, так і відповідно до частини п`ятої статті 129 цього Кодексу.
Отже, під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правничу допомогу.
У такому випадку суд, керуючись частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правничу допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. 
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, у постановах Верховного Суду від 01.08.2019 у справі № 915/237/18, від 24.10.2019 у справі № 905/1795/18, від 17.09.2020 у справі № 904/3583/19. 
Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц). 
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у додаткових постановах від 20.05.2019 у справі № 916/2102/17, від 25.06.2019 у справі №909/371/18, у постановах від 05.06.2019 у справі № 922/928/18, від 30.07.2019 у справі № 911/739/15 та від 01.08.2019 у справі № 915/237/18).
Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів відзначає, що у розгляді питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд повинен враховувати, що:
- не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат, а тому, вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18 та від 16.11.2022 у справі №922/1964/21);
- при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі №927/237/20, постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 та додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №775/9215/15ц);
- суд зобов`язаний оцінити розмір адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 та додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №775/9215/15ц);
- витрати на надану професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачена стороною / третьою особою, чи тільки має бути сплачена (пункти 138, 139 постанови Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 23 вересня 2021 року у справі № 904/1907/15).
Так, ухвалюючи додаткове рішення у справі, суд першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, відзначив, що надані КП «Міський водоканал» докази в їх сукупності підтверджують суму його витрат на професійну правничу допомогу в сумі 30  000,00 грн, є пов`язаними з цією справою та відповідають фактично наданим послугам. Водночас, зважаючи на те, що первісний позов задоволено частково, відповідно до пункту 3 частини четвертої статті 129 ГПК України, понесені КП «Міський водоканал» судові витрати на професійну правничу допомогу покладаються на ТОВ «Вєк Технолоджі» у розмірі 25 800 грн, що становить 86% від суми понесених позивачем за первісним позовом витрат на професійну правничу допомогу. 
Проаналізувавши вищенаведене правове регулювання спірних правовідносин щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу, зміст оскаржуваних судових рішень, а також доводи скаржника, викладені у касаційній скарзі, колегія суддів відзначає, що господарські суди під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, надавши оцінку доказам та доводам сторін щодо розподілу таких витрат, встановивши дійсність надання таких послуг, виходячи з конкретних обставин справи, зокрема щодо складності справи, необхідності наданих послуг тощо, керуючись такими критеріями, як обґрунтованість, пропорційнійсть, співмірність та розумність їхнього розміру, дійшли заснованого на правильному застосуванні статей 126, 129 ГПК України висновку про часткове задоволення заяви відповідача про розподіл витрат на професійну правову допомогу. 
Зі змісту оскаржуваних судових рішень убачається, що судами попередніх інстанцій досліджені надані докази, здійснена їх оцінка з огляду на предмет і підставу заяви, необхідності, складності, доцільності таких дій, співмірності, обґрунтованості та розумності з дотриманням статей 2, 86, 123, 126, 129, 210 ГПК України.
З доводів касаційної скарги не вбачається того, у зв`язку з чим Суд міг би замінити висновки судів першої та апеляційної інстанцій власною оцінкою, визначити інший розмір судових витрат, ніж той, що був доведений стороною в судах попередніх інстанцій.
6.9.3. Отже, доводи касаційної скарги щодо ухвалення додаткового рішення у справі з порушенням норм процесуального права не знайшли свого підтвердження.
Суд відхиляє посилання скаржника на неврахування висновків Верховного Суду відхиляються Судом, адже оскаржувані судові рішення ним не суперечать.
6.10. Враховуючи спірний характер правовідносин сторін, наведена міра обґрунтування даного судового рішення є достатньою у світлі конкретних обставин справи, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.
Суд касаційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
7. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
7.1. Доводи скаржника про порушення судами  попередніх інстанцій норм права при прийнятті оскаржуваних судових рішень за результатами перегляду справи в касаційному порядку не знайшли своє підтвердження з мотивів і міркувань, викладених у розділі 6 цієї постанови.
7.2. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.
За змістом частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
7.3. Верховний Суд, переглянувши оскаржувані судові рішення, дійшов висновку про необхідність залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін.
8. Судові витрати
8.1. Судовий збір, сплачений у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, покладається на скаржника, оскільки Суд касаційну скаргу залишає без задоволення, а судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вєк Технолоджі» залишити без задоволення.
2. Постанови Східного апеляційного господарського суду від 09.02.2026, рішення від 27.01.2025 та додаткове рішення від 24.02.2025 Господарського суду Харківської області у справі №922/3857/24 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                       С.В. Бакуліна 
(з окремою думкою)
Судді                                                                                           
                                                                                          О.М. Баранець
В.І. Студенець