ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2026 р. | Справа № 440/15430/25
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,
Суддів: Макаренко Я.М. , Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 04.06.2026, головуючий суддя І інстанції: І.Г. Ясиновський, м. Полтава, повний текст складено 04.06.26 по справі № 440/15430/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області , Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області   
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (далі по тексту – перший відповідач, ГУ ПФУ в Полтавській області, пенсійний орган), Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (далі по тексту – другий відповідач, ГУ ПФУ в Київській області), в якій просила суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області № 104450015510 від 10.10.2025, яким відмовлено в перерахунку пенсії Позивачу й у нарахуванні та виплаті Позивачу грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення відповідно до пункту 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області зарахувати періоди роботи Позивача на посаді бактеріолога бактеріологічної лабораторії до стажу на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» і «ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення»;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області нарахувати та виплатити Позивачу грошову допомогу, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення відповідно до пункту 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
В обґрунтування позовних вимог з посиланням на постанову Верховного Суду від 15.06.2022 по справі № 200/854/19-а зазначила про протиправність рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Полтавській області № 104450015510 від 10.10.2025 про відмову ОСОБА_1 у нарахуванні та виплаті грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій, оскільки у зв`язку з прийняттям Міністерством охорони здоров`я України наказу від 12.03.2008 № 122 підстави для неврахування першим відповідачем періодів її роботи на посаді бактеріолога бактеріологічної лабораторії, робота на якій дає право на пенсію за вислугу років відсутні. 
Так, згідно з Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 4 листопада 1993 р. № 909 (далі по тексту – Перелік № 909) для спеціального стажу зараховується період роботи особи, які працювали в лікарняних закладах, лікувальнопрофілактичних закладах особливого типу, лікувально-трудових профілакторіях, амбулаторно-поліклінічних закладах, закладах швидкої та невідкладної медичної допомоги, закладах переливання крові, закладах охорони материнства і дитинства, санаторно-курортних закладах, установах з проведення лабораторних та інструментальних досліджень і випробувань Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби та територіальні органи Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби (щодо працівників, які не є державними службовцями), санітарноепідеміологічних закладах, діагностичних центрах, на посадах лікарів та середнього медичного персоналу (незалежно від найменування посад).
Наполягала, що відповідає всім 3м умовам (досягла віку 60 років, має страховий стаж більше 30 років, вперше отримує пенсію за віком та працювала у закладах та установах комунальної форми власності та на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» і «ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення»), для отримання грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 04.06.2026 у справі № 440/15430/25 позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (вул. Гоголя, буд. 34, м. Полтава, Полтавська область, 36000, ідентифікаційний код 13967927), Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (вул. Саєнка Андрія, буд.10, м. Фастів, Київська область, 08500, ідентифікаційний код 22933548) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області № 104450015510 від 10.10.2025.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області призначити та нарахувати ОСОБА_1 грошову допомогу в розмірі 10 пенсій, як працівнику охорони здоров`я відповідно до пункту 7-1 Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з у рахуванням висновків суду.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу розмірі 10 пенсій, як працівнику охорони здоров`я відповідно до пункту 7-1 Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (вул. Гоголя, буд. 34, м. Полтава, Полтавська область, 36000, ідентифікаційний код 13967927) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 968,96 грн (дев`ятсот шістдесят вісім гривень дев`яносто шість копійок).
Перший відповідач, не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позову, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 04 червня 2026 року по справі № 440/15430/25 та прийняти нове, яким у позові відмовити повністю.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив про відсутність правових підстав для зарахування ОСОБА_1 періодів її роботи на посаді бактеріолога бактеріологічної лабораторії до стажу на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» і «ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», адже в матеріалах пенсійної справи відсутня будь-яка інформація, що посада бактеріолога відноситься до посад лікарів або середнього медичного персоналу.
Заперечуючи проти обраного судом першої інстанції способу захисту порушеного права позивача вказував, що адміністративний суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке б відповідало закону, давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, що належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому законодавцем повноважень.
Другий відповідач також не погодився із рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позову та подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 04.06.2026 по справі № 440/15430/25, а позовні вимоги ОСОБА_1 залишити без задоволення в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована твердженнями про відсутність в діях пенсійного органу будь-яких ознак протиправності, оскільки посада «бактеріолог» відсутня в Переліку № 909, а тому періоди роботи ОСОБА_1 на посаді бактеріолога бактеріологічної лабораторії не підлягають зарахуванню до стажу на посадах, робота яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» і «ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Позивач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалась.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулась 02.10.2025 через веб портал електронних послуг із заявою № 1687 щодо допризначення у зв`язку з наданням додаткових документів та призначення виплати 10 пенсій, що передбачено пунктом 7- 1 Розділу ХV “Прикінцеві положення” Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». 
До заяви було додано наступні документи: паспорт, код, трудова книжка, довідка № 28 від 14.04.2025, видана КНП «Дитяча клінічна лікарня № 9» Подільського району міста Києва, довідка № 33 від 04.08.2025, видана «Київська міська клінічна лікарня № 5», № 061/27/-571/6 від 14.08.2025, довідка, видана КНП «Київська міська студентська поліклініка» /зв. а.с. 52-53/.
Вказану заяву за принципом екстериторіальності розглянуто Головним управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській області та рішенням від 10 жовтня 2025 року №104450015510 позивачу відмовлено у перерахунку пенсії у зв`язку із відсутністю законних підстав /а. с. 52/.
Позивач, не погодившись з рішенням пенсійного органу про відмову у перерахунку пенсії та виплаті грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій, звернулася до суду з адміністративним позовом про визнання його протиправним та скасування.
Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування рішення ГУ ПФУ в Полтавській області від 10 жовтня 2025 року №104450015510, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості та незаконності спірного рішення, оскільки позивач, перебуваючи на посаді лікаря-лаборанта бактеріологічної лабораторії, а також бактеріолога бактеріологічної лабораторії, є лікарем, посада якого передбачена Переліком № 909, а тому період трудової діяльності ОСОБА_1 на вказаній посаді дає право на отримання спірної грошової допомоги.
Обираючи належний та ефективний спосіб захисту порушеного права позивача, суд першої інстанції вважав за можливе зобов`язати ГУ ПФУ в Полтавській області призначити та нарахувати грошову допомогу в розмірі 10 пенсій, як працівнику охорони здоров`я відповідно до пункту 7-1 Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з урахуванням висновків суду, зобов`язавши Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області виплатити позивачу таку грошову допомогу.
Окремо судом наголошено, що робота ОСОБА_1 за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених Переліком № 909, а саме працівником охорони здоров`я підтверджена, серед іншого, відомостями про зарахований стаж позивача, викладеними органом Пенсійного фонду України у формі РС-право /зв.а.с. 19-20/ та не спростовано в подальшому наданими відповідачами матеріалами пенсійної справи позивача.
Відтак, суд відмовив у задоволенні позовних вимог в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області зарахувати періоди роботи Позивача на посаді бактеріолога бактеріологічної лабораторії до стажу на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» і «ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Оскільки в матеріалах справи відсутні докази фактичного понесення судових витрат на правничу допомогу, суд відмовив у задоволенні такої вимоги.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (рішення суду підлягає перегляду в частині задоволення позову), колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
За приписами пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом № 1058-IV.
Відповідно до частини 1 статті 9 Закону № 1058-IV в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати:
1) пенсія за віком;
2) пенсія по інвалідності;
3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Положеннями статті 2 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05 листопада 1991 року № 1788-ХІІ (далі по тексту - Закон № 1788-ХІІ) передбачено призначення трудових пенсій: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.
Згідно з пунктом "е" статті 55 Закону № 1788-ХІІ право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.
Відповідно до пункту 7-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону № 1058-IV особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е"-"ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення.
Виплата зазначеної грошової допомоги здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Порядок обчислення стажу, який дає право на призначення грошової допомоги, та механізм виплати цієї допомоги встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України № 1191 від 23.11.2011 затверджено Порядок обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та її виплати (далі - Порядок № 1191).
Відповідно до пункту 2 Порядку № 1191 до страхового стажу, що визначає право на виплату грошової допомоги, зараховуються періоди роботи в закладах та установах державної та комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" і "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" ( 1788-12 ) (Відомості Верховної Ради України, 1992 р., N 3, ст. 10), що передбачені: переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 4 листопада 1993 р. N 909 ( 909-93-п ) "Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років" (ЗП України, 1994 р., N 4, ст. 70; Офіційний вісник України, 2002 р., N 39, ст. 1820; 2004 р., N 46, ст. 3052);
Пунктом 5 Порядку № 1191 встановлено, що грошова допомога надається особам, яким починаючи з 1 жовтня 2011 року призначається пенсія за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 зазначеного Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» - «ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію.
Тлумачення зазначених норм в частині того, які саме вимоги мають бути дотримані особою задля отримання грошової допомоги, є ключовим правовим питання у цій справі.
Суть зазначеної грошової допомоги полягає в додатковій гарантії для працівників, які працювали в установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» - «ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Наявність такої гарантії спонукає осіб працювати саме в установах державної або комунальної форми власності і набувати необхідний стаж у зазначених установах.
Основною умовою, з якою законодавець пов`язує наявність права на грошову допомогу, є факт роботи у відповідних закладах та на відповідних посадах, визначених статтею 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», саме в день досягнення пенсійного віку.
На переконання колегії суддів, норму пункту 7-1 розділу «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV слід тлумачити таким чином, що для отримання визначеної пунктом 7-1 розділу «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV грошової допомоги при виході на пенсію по Закону №1058-IV особа має дотриматись таких вимог:
1) досягла пенсійного віку, передбаченого статтею 26 Закону № 1058-IV;
2) на момент досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювала в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е"-"ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення";
3) на момент досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, мала страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е"-"ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення";
4) не отримувала раніше будь-яку пенсію.
При цьому для отримання вказаної грошової допомоги необхідне одночасне дотримання всіх вищезазначених умов.
Постановою № 909 затверджено Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років.
Пункт 2 Переліку № 909 включає такі заклади охорони здоров`я, як «лікарняні заклади, лікувально-профілактичні заклади особливого типу, лікувально-трудові профілакторії, амбулаторно-поліклінічні заклади, заклади швидкої та невідкладної медичної допомоги, заклади переливання крові, заклади охорони материнства і дитинства, санаторно-курортні заклади, установи з проведення лабораторних та інструментальних досліджень і випробувань Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби та територіальні органи Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби (щодо працівників, які не є державними службовцями), санітарно-епідеміологічні заклади, діагностичні центри», та посади: «лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад)».
Лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад) відносяться до посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років.
Наказом Міністерства охорони здоров`я України № 385 від 28.10.2002 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 06 травня 2021 року № 884) (далі – Перелік № 385 )затверджено «Переліків закладів охорони здоров`я, лікарських посад, посад фармацевтів, посад фахівців з фармацевтичною освітою, посад професіоналів у галузі охорони здоров`я, посад фахівців у галузі охорони здоров`я, посад професіоналів з вищою немедичною освітою у закладах охорони здоров`я та посад професіоналів з вищою немедичною освітою, залучених до надання реабілітаційної допомоги у складі мультидисциплінарних реабілітаційних команд в закладах охорони здоров`я».
Так, відповідно до розділу III Переліку № 385 передбачено такі посади, як "лікар-бактеріолог" (п.7) та "лікар-лаборант" (п. 44).
Підпункт 1.1 вказаного переліку включає такі види лікарняних закладів, як: Лікарня (республіканська, обласна, центральна міська, міська, центральна районна, районна), Перинатальний центр зі стаціонаром (підпункт 1.1.1).
Вказане корелюється з положеннями Переліку №909 про те, що посада у закладі охорони здоров`я, на якій працює особа, що має право на пенсію за вислугу років, може мати й інше найменування, не виключаючи «лікар».
Отже позивач, перебуваючи на посаді лікаря-лаборанта бактеріологічної лабораторії, а також бактеріолога бактеріологічної лабораторії, є лікарем, зокрема виходячи з профілю підрозділу, який вона очолювала.
Відповідно до Переліку № 909 розділ ІІ, право на пенсію за вислугу років мають лікарі і середній медичний персонал (незалежно від найменування посад), які працюють в таких закладах і установах як: лікарняні заклади, лікувально-профілактичні заклади особливого типу, лікувально трудові профілакторії, амбулаторно-поліклінічні заклади, заклади швидкої та невідкладної медичної допомоги, заклади переливання крові, заклади охорони материнства і дитинства, санаторно-курортні заклади, санітарно-епідеміологічні заклади, діагностичні центри та ін.
Згідно з пунктом 2 приміток Переліку № 909 робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим переліком, дає право на пенсію незалежно від форми власності або відомчої належності закладів і установ.
Аналогічна правова позиція, викладена, зокрема, в постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 462/5636/16-а, від 19 березня 2019 року у справі № 466/5637/17.
Трудова книжка серії НОМЕР_2 ОСОБА_1 , яка надавалась пенсійному органу разом із заявою про призначення та виплату спірної грошової допомоги містить такі записи:
- 03.10.1994 – зарахована на посаду старшого лаборанта кафедри клінічної імунології і алергології з курсом дитячої клінічної імунології в КНП «Дитяча клінічна лікарня № 9 Подільського району міста Києва»;
- 26.04.1997 – зарахована на посаду лікаря-лаборанта бактеріологічної лабораторії;
- 01.01.2010 – замінено найменування лікаря-лаборанта на посаду бактеріолога в зв`язку зі змінами штатного розпису;
- 01.11.2016 – вважати бактеріологом бактеріологічної лабораторії;
- 30.11.2021 – звільнена за власним бажанням;
- 13.12.2021 – прийнята на посаду бактеріолога відділення лабораторних досліджень в КНП «Київська міська клінічна лікарня № 5» /а.с. 7-10/.
Долученими до матеріалів справи документами, які також були у розпорядженні пенсійного органу станом на момент прийняття оскаржуваного рішення, підтверджено, що позивач, перебуваючи на посаді лікаря-лаборанта бактеріологічної лабораторії, а також бактеріолога бактеріологічної лабораторії, є лікарем, що надає їй право на отримання грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій згідно з пунктом 7 «Перехідних положень» Закону № 1058-ІV.
Крім того, колегією суддів встановлено, що на момент звернення із заявою про перерахунок пенсії (02.10.2025) позивач досягла пенсійного віку та продовжувала працювати на посаді бактеріолога відділення лабораторних досліджень, яка входить до Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років" № 909 від 04.11.2023, а також не отримувала будь-який інший вид пенсії, що не спростовується відповідачами.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що оскаржуване рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області № 104450015510 від 10.10.2025 прийнято відповідачем не на підставі та не у спосіб, що визначені законодавством України, без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, а тому є протиправним та підлягає скасуванню.
Колегія суддів зауважує, що спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Зазначена позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).
Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.
Частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.
У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.
У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі.
Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 листопада 2019 року у справі № 509/1350/17 зазначила, що суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
При цьому, застосування такого способу захисту у цій справі вимагає з`ясування судом, чи виконано позивачем усі визначені законом умови, необхідні для прийняття рішення про призначення пенсії.
Відповідно до пунктів 2, 4 та 10 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може визнати протиправним та скасувати індивідуальний акт чи окремі його положення; визнати бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язати вчинити певні дії; визначити інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
З огляду на те, що при зверненні позивача до першого відповідача із заявою про перерахунок пенсії останньою було дотримано всіх визначених для такого перерахунку умов, у відповідача існує лише один вид правомірної поведінки - здійснити такий перерахунок.
Отже, у першого відповідача відсутній вибір між декількома можливими правомірними рішеннями, а тому зазначені повноваження не є дискреційними.
З огляду на вказане, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що ефективним способом захисту порушених прав є зобов`язання ГУ ПФУ в Полтавській області призначити та нарахувати грошову допомогу в розмірі 10 пенсій, як працівнику охорони здоров`я відповідно до пункту 7-1 Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з урахуванням висновків суду, зобов`язавши Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області виплатити позивачу таку грошову допомогу.
Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення “Серявін та інші проти України”) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Як зазначено в п.58 рішення Європейського суду з прав людини по справі “Серявін та інші проти України”, суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Відповідно до статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.
Керуючись ч. 4 ст. 229, ч. 4 ст.241, ст.ст.243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 

ПОСТАНОВИВ

Апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області - залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 04.06.2026 по справі № 440/15430/25 в частині задоволення позову - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя | | Т.С. Перцова
Судді | | Я.М. Макаренко   С.П. Жигилій