ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2026 р.	Справа № 520/10044/26	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Русанової В.Б.,
Суддів: Бегунца А.О. , Присяжнюк О.В. ,
за участю секретаря судового засідання Тютюник О.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.05.2026 (головуючий суддя І інстанції: Горшкова О.О.) по справі № 520/10044/26
за позовом ОСОБА_1 
до  Харківського відділу державної виконавчої служби у Харківському районі Харківської області Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України 
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі – позивач) звернулась до суду з позовом, в якому просила:
- визнати протиправною бездіяльність Харківського відділу державної виконавчої служби у Харківському районі Харківської області Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України щодо не виключення з Єдиного реєстру боржників відомостей стосовно ОСОБА_1 як боржника у виконавчому провадженні 53653984;
- зобов`язати Харківський відділ державної виконавчої служби у Харківському районі Харківської області Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України виключити з Єдиного реєстру боржників відомості стосовно ОСОБА_1 як боржника у виконавчому провадженні 53653984.
В обґрунтування позову зазначила, що вона була боржником у виконавчому провадженні № 53653984, у якому за постановою державного виконавця від 12.01.2018 стягувачу повернуто виконавчий документ на підставі п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».
В подальшому, виконавче провадження № 53653984 передали до архіву та по сплину трьох років знищили, про що Харківський відділ державної виконавчої служби у Харківському районі Харківської області повідомив ОСОБА_1 листом від 26.01.2026.
Зауважувала, що після повернення виконавчого документу, виконала повністю зобов`язання за кредитним договором від 06.06.2007, а отже не є боржником у виконавчому провадженні.
Враховуючи наведені обставини, вважала, що виконавчий документ не підлягає виконанню, проте Харківський відділ державної виконавчої служби відмовляється видалити відповідні відомості щодо неї з Єдиного реєстру боржників.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 26.05.2026 позов залишено без задоволення.
Позивач, не погодившись із судовим рішенням, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неправомірного висновку, просила його скасувати з ухваленням нового про задоволення позову.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що законною підставою для перебування в Єдиному реєстрі боржників є виконавче провадження, в якому виконується судове рішення за виконавчим документом. Лише в такому провадженні особа має статус боржника.
Разом з тим, ОСОБА_1 , на даний час не має статусу боржника з огляду на відсутність виконавчого провадження, у якому б виконувалось судове рішення. Зауважує, що виконавче провадження № 53653984 завершено в 2018 році, матеріали виконавчого провадження знищено за строком зберігання, з 2019 стягувач став власником квартири, та в подальшому ліквідований, строки для пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання сплинули. У правонаступника стягувача відсутні претензії до позивача. 
Вважає, що лише перебування особи в Єдиному реєстрі боржників через можливе відновлення виконавчого провадження у майбутньому суперечить як меті ведення такого реєстру так і меті виконавчого провадження.
Як наслідок, відомості в Єдиному реєстрі боржників про позивача як боржника у спірному провадженні є незаконними, такими, що не відповідають засадам і принципам виконавчого провадження, обмежують та порушують права особи, яка не має реального статусу боржника.
Крім того, перебування позивача в реєстрі боржників є невиправданим втручанням у мирне володіння та розпорядження майном, що протирічить статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
Також, вважає безпідставними посилання суду першої інстанції на недоведеність позивачем факту відсутності боргу по витратам виконавчого провадження. Звертає увагу, що орган виконавчої служби не має жодного документу, на підставі якого ОСОБА_1 має заборгованість, зокрема, по витратам виконавчого провадження, тоді як матеріали виконавчого провадження № 53653984 знищені. Натомість, чинним законодавством не передбачено обов`язок особи відшукувати документи, за якими вона ймовірно має сплатити виконавчі витрати.
Харківський відділ державної виконавчої служби у Харківському районі Харківської області Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (далі - відповідач) не подав відзив на апеляційну скаргу.
Учасники справи про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.
Відповідно до ч. 4 ст. 229, ч. 1 ст. 308 КАС України справа розглядається в межах доводів та вимог апеляційної скарги, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, апеляційну скаргу, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено апеляційним судом, що рішенням Харківського районного суду Харківської області від 10.07.2015 у справі № 635/2509/14-ц звернуто стягнення за іпотечним договором № 833/34-27/33/7-128 від 06.06.2007 на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , та належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 18.12.2003. 
Визначено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом застосування процедури продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження. 
Надано право ПАТ «Укрсоцбанк» за рахунок продажу предмету іпотеки задовольнити свої вимоги за кредитом у розмірі 531 015,89 грн.
Сторонами не заперечується, що у серпні 2016 р. Харківським районним судом Харківської області видано виконавчий лист у справі № 635/2509/14-ц, який пред`явлений до примусового виконання до Харківського відділу ДВС у Харківському районі Харківської області
28.03.2017 державним виконавцем Харківського відділу ДВС у Харківському районі відкрито виконавче провадження № 53653984 з примусового виконання виконавчого листа № 635/2509/14-ц.
12.01.2018 державним виконавцем Харківського відділу ДВС у Харківському районі прийнято постанову в межах виконавчого провадження № 53653984, якою виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».
21.04.2026 ОСОБА_1 звернулась до Харківського відділу ДВС у Харківському районі Харківської області із заявою, в якій просила виключити з Єдиного реєстру боржників відомості стосовно неї як боржника у виконавчому провадженні № 53653984.
22.04.2026 Харківський відділ державної виконавчої служби у Харківському районі Харківської області Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України листом повідомив позивача про відсутність регламентованих чинним законодавством підстав для винесення постанови про виключення відомостей про боржника з Єдиного реєстру боржників. 
Не погодившись із бездіяльністю відповідача щодо не виключення відомостей з Єдиного реєстру боржників, позивач звернулась за захистом своїх прав до суду. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що законодавством не передбачено обов`язку державного (приватного) виконавця виключити відомості про боржника з Єдиного реєстру боржників у разі повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки таке повернення не свідчить про закінчення виконавчого провадження й у такому випадку стягувач має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано, протягом установлених законом строків.
Враховуючи, що в межах спірних правовідносин, виконавчий документ був повернутий стягувачу, тоді як постанови про закінчення виконавчого провадження № 53653984 не приймалось, при цьому позивач не надала доказів сплати нею як боржником витрат виконавчого провадження, тому у державного виконавця були відсутні законодавчо мотивовані підстави для виключення відомостей про ОСОБА_1 як боржника з Єдиного реєстру боржників.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку є Закон України від 2 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі – Закон № 1404-VIII).
Відповідно до ст. 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону № 1404-VIII єдиний реєстр боржників - це систематизована база даних про боржників, що є складовою автоматизованої системи виконавчого провадження та ведеться з метою оприлюднення в режимі реального часу інформації про невиконані майнові зобов`язання боржників та запобігання відчуженню боржниками майна.
Відомості про боржників, включені до Єдиного реєстру боржників, є відкритими та розміщуються на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України.
Відповідно до ч. 7 ст. 9 Закону № 1404-VIII відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників одночасно з винесенням постанови про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої статті 37 цього Закону або постанови, передбаченої частиною четвертою статті 40 цього Закону, чи в день встановлення виконавцем факту відсутності заборгованості за виконавчими документами про стягнення періодичних платежів.
Механізм функціонування автоматизованої системи виконавчого провадження визначає Положення про автоматизовану систему виконавчого провадження, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 05.08.2016 № 2432/5 (далі – Положення).
Згідно з п. 2 Положення Єдиний реєстр боржників - систематизована база даних про боржників, що є складовою Системи та ведеться з метою оприлюднення в режимі реального часу інформації про невиконані майнові зобов`язання боржників та запобігання відчуженню боржниками майна.
Відповідно до пунктів 1, 2, 6 Розділу XІ Положення Єдиний реєстр боржників формується з метою оприлюднення в режимі реального часу інформації про невиконані майнові зобов`язання боржників та запобігання відчуженню боржниками майна.
Система забезпечує обробку даних про боржника та вносить відомості про нього до Єдиного реєстру боржників одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження, крім боржників, визначених пунктом 4 цього розділу.
В Єдиному реєстрі боржників міститься інформація щодо боржників, відносно яких виконавчі провадження зареєстровані в Системі після впровадження Єдиного реєстру боржників та боржників за виконавчими провадженнями про стягнення періодичних платежів (аліментів) за наявності заборгованості з відповідних платежів понад три місяці.
Система виключає відомості про боржника з Єдиного реєстру боржників одночасно з винесенням постанови:
- про закінчення виконавчого провадження згідно зі статтею 39 Закону №1404-VIII;
- про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження»;
- про скасування заходів примусового виконання за виконавчими документами про стягнення періодичних платежів;
- про виключення відомостей про боржника з Єдиного реєстру боржників.
В день встановлення факту відсутності заборгованості за виконавчим документом про стягнення періодичних платежів виконавець зобов`язаний винести постанову про скасування заходів примусового виконання.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції зазначив, що ст. 9 Закону № 1404-VIII передбачено вичерпний перелік випадків, за наявності яких відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників.
Суд першої інстанції зауважив, що у спірних правовідносинах виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону № 1404-VIII, тобто через те, що законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.
В свою чергу, повернення виконавчого документа стягувачу саме на підставі п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону № 1404-VIII не належить до визначених законом випадків, з якими пов`язується виключення відомостей про боржника з Єдиного реєстру боржників. 
Колегія суддів погоджується з тим, що повернення виконавчого документа стягувачу, правові підстави якого передбачено статтею 37 Закону № 1404-VIII не є тотожним закінченню виконавчого провадження, правові підстави якого передбачені статтею 39 вказаного Закону.
Порівняльний аналіз підстав зазначених процесуальних дій у виконавчому провадженні свідчить про те, що повернення виконавчого документа, на відміну від закінчення виконавчого провадження, не має остаточного і незворотного характеру, адже Закон про виконавче провадження у частині п`ятій статті 37 передбачає повторне пред`явлення до виконання виконавчого документу після його повернення.
Колегія суддів звертає увагу, що Верховний Суд вже викладав висновки щодо застосування частини сьомої статті 9 Закону Закону № 1404-VIII у подібних правовідносинах.
У постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 22.06.2020 у справі № 160/4015/19 зазначено, що вимоги пункту 2 статті 37 Закону про виконавче провадження, на підставі якої виконавчі провадження тричі поверталися стягувачу, не входять до правових підстав виключення відомостей з вказаного ЄРБ стосовно позивача, та які закріплені в частині сьомій статті 9 Закону про виконавче провадження.
Отже, імперативні приписи частини сьомої статті 9 Закону Закону № 1404-VIII установлюють, що відомості про боржника виключаються з ЄРБ у випадку винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу виключно на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої статті 37 Закону про виконавче провадження.
Водночас п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону № 1404-VIII, на підставі якого у спірних правовідносинах повернуто виконавчий документ стягувачу у виконавчому провадженні № 53653984, не входить до правових підстав виключення відомостей з Єдиного реєстру боржників.
З огляду на це, суд першої інстанції вірно зазначив, що сам лише факт повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону № 1404-VIII не може бути достатньою підставою для виключення відомостей про позивача з ЄРБ.
Разом з тим, суд першої інстанції залишив поза увагою положення ч. 4 ст. 40 Закону № 1404-VIII, якими передбачено окремий механізм виключення відомостей про боржника з Єдиного реєстру боржників після повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, визначених частиною першою статті 37 Закону № 1404-VIII.
Так, відповідно до ч. 4 ст. 40 Закону № 1404-VIII у разі якщо після повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених частиною першою статті 37 цього Закону, встановлено, що виконавчий документ не підлягає виконанню або покладені виконавчим документом на боржника зобов`язання підлягають припиненню відповідно до умов угоди про врегулювання спору (мирової угоди), укладеної між іноземним суб`єктом та державою Україна на будь-якій стадії урегулювання спору або розгляду справи, включаючи стадію визнання та виконання рішення, незалежно від дати укладення такої угоди, арешти з майна боржника знімаються, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті під час примусового виконання рішення заходи, про що виконавець виносить постанову, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, виконавець вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.
З аналізу наведеної норми вбачається, що після повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, визначених ч. 1 ст. 37 Закону № 1404-VIII виконавець має своїм обов`язком, зокрема, виключити відомості про боржника з Єдиного реєстру боржників, якщо буде встановлено, що виконавчий документ не підлягає виконанню.
У зв`язку із цим, суд першої інстанції мав перевірити не лише те, що виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону № 1404-VIII, а й те, чи були у спірних правовідносинах наявні обставини, з якими частина четверта статті 40 цього Закону пов`язує обов`язок виконавця виключити відомості про боржника з Єдиного реєстру боржників.
Поза увагою суду першої інстанції залишилося те, що позивач посилалась не лише на сам факт повернення виконавчого документа стягувачу, а й на те, що у межах спірних правовідносин такий виконавчий документ наразі не підлягає виконанню.
Такий довід позивача мав істотне значення для правильного вирішення спору, оскільки фактично стосувався наявності однієї з обставин, прямо передбачених ч. 4 ст. 40 Закону № 1404-VIII, а саме встановлення того, що виконавчий документ не підлягає виконанню.
Як уже зазначалося вище, суд першої інстанції лише обмежився висновком про те, що повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону № 1404-VIII не є підставою для виключення відомостей про боржника з Єдиного реєстру боржників. Такий висновок загалом узгоджується з положеннями ч. 7 ст. 9 Закону № 1404-VIII, однак він не вичерпує всього обсягу правового регулювання спірних правовідносин.
Натомість, колегія суддів вважає за необхідне надати оцінку доводам позивача про те, що спірний виконавчий документ не підлягає виконанню з метою встановлення обставин, передбачених ч. 4 ст. 40 Закону № 1404-VIII, що пов`язані з можливістю виключення відомостей про боржника з Єдиного реєстру боржників.
За твердженням апелянта виконавчий документ не підлягає виконанню, оскільки виконавче провадження № 53653984 завершено в 2018 році, матеріали виконавчого провадження знищено за строком зберігання, стягувач ліквідований, строки для пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання сплинули та нею повністю виконано зобов`язання за кредитним договором.
Так, згідно з частинами 1, 2, 4, 5 ст. 12 Закону № 1404-VIII виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.
Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття.
Строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі:
1) пред`явлення виконавчого документа до виконання;
2) надання судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, відстрочки або розстрочки виконання рішення.
У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника - з дня закінчення строку дії відповідної заборони.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що 06.06.2007 між АКБ "Укрсоцбанк" та ОСОБА_1 укладений договір кредиту №833/33-27/33/7-089, згідно якого Банк надав грошові кошти у сумі 43 398,41 дол. США, зі сплатою 12,85 відсотків річних, а з 17 липня 2009 року на рівні 15,64 відсотків з щомісячним погашенням основної заборгованості по 242,29 дол. США, та кінцевим терміном погашення основної заборгованості до 05.01.2022.
Для забезпечення виконання зобов`язань щодо погашення Кредиту укладено іпотечний договір № 833/34-27/33/7-128 від 06.06.2007, яким передано в іпотеку майно а саме квартиру АДРЕСА_1 . 
У зв`язку з простроченням сплати грошових зобов`язань ОСОБА_1 , банк заявив позов про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 10.07.2015 у справі № 635/2509/14-ц, яке набрало законної сили 06.04.2016 позов задоволено. 
03.08.2016 Харківським районним судом Харківської області видано виконавчий лист № 635/2509/14-ц, на підставі якого 28.03.2017 відкрито виконавче провадження № 53653984.
12.01.2018 державним виконавцем прийнято постанову про повернення виконавчого листа стягувачу на підставі п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону № 1404-VIII з огляду на встановлену Законом заборону на звернення стягнень на предмет іпотеки.
21.04.2021 Закон України № 1304-VII від 03.06.2014 «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» втратив чинність та з цього дня припинено заборону щодо звернення стягнення на майно боржника.
З листа Харківського ВДВС у Харківському районі Харківської області від 26.01.2026 вбачається, що матеріали виконавчого провадження № 53653984 знищені за строком зберігання.
Крім того, колегія суддів враховує, що стягувач АТ "Укрсоцбанк" 23.09.2019 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі Іпотечного договору, тобто звернув стягнення на предмет іпотеки, що вирішено рішенням Харківського районного суду Харківської області від 10.07.2015 у справі № 635/2509/14-ц, про що свідчать відомості з ЄДРРП № 333 92542.
Так, право власності зареєстровано за АТ "Укрсоцбанк" на підставі повідомлення про звернення стягнення, серія та номер: 790, виданий 11.04.2019, видавник: АТ "УКРСОЦБАНК"; Договір кредиту, серія та номер: 833/33-27/33/7-089, виданий 06.06.2007, Іпотечний договір, серія та номер: 833/34-27/33/7-128, виданий 06.06.2007. 
Тобто, станом на 23.09.2019 квартира вибула із власності ОСОБА_1 . 
З 03.12.2019 припинено державну реєстрацію стягувача у виконавчому провадженні № 53653984 – АТ «Укрсоцбанк», що вбачається з відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Майно, майнові права та обов`язки АТ «Укрсоцбанк» перейшли до правонаступника АТ «Альфа-Банк» на підставі Передавального акту на 11.10.2019, затвердженого рішенням загальних зборів акціонерів АТ «Альфа-Банк» від 15.10.2019 № 4/2019 та рішенням акціонера АТ «Укрсоцбанк» від 15.10.2019 № 5/2019.
В свою чергу, правонаступник АТ «Альфа-Банк» листом від 23.09.2020 повідомив про те, що станом на 23.09.2020 претензій до ОСОБА_1 за кредитним договором № 833/34-27/33/7-128 від 06.06.2007 не має, у зв`язку з тим, що заборгованість за кредитним договором погашена за рахунок предмета іпотеки. Банк задовольнив свої вимоги шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, а саме квартири АДРЕСА_1 в рахунок виконання зобов`язань за кредитним договором від 06.06.2007.
Наведені обставини свідчать про те, що судове рішення шляхом продажу майна на прилюдних торгах не виконувалася, з 2019 ПАТ " Укрсоцбанк" за рахунок продажу предмету іпотеки задовольнив свої вимоги.
Тобто, станом як на день подання заяви до відповідача від 21.04.2026 про виключення відомостей з Єдиного реєстру боржників, так і на момент розгляду справи в суді, ОСОБА_1 фактично не є боржником за кредитним договором від 06.06.2007, а виконавче провадження № 53653984 знищено.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про наявність обставин, передбачених ч. 4 ст. 40 Закону № 1404-VIII, які є підставою для виключення відомостей про ОСОБА_1 з Єдиного реєстру боржників.
Разом з тим, відповідачем безпідставно не вчинено дій, передбачених ст. 40 Закону № 1404-VIII, у зв`язку з чим позивач за відсутності законних підстав продовжує перебувати в Єдиному реєстрі боржників.
Як наслідок, колегія суддів дійшла висновку про визнання протиправною бездіяльність Харківського ВДВС у Харківському районі Харківської області щодо не виключення з Єдиного реєстру боржників відомостей стосовно ОСОБА_1 як боржника у виконавчому провадженні 53653984.
Натомість, суд першої інстанції неповно встановив обставини справи, невірно застосував норми матеріального права, що призвело до невірного вирішення справи.
Щодо позовних вимог про зобов`язання Харківський відділ державної виконавчої служби у Харківському районі виключити з Єдиного реєстру боржників відомості стосовно ОСОБА_1 як боржника у виконавчому провадженні № 53653984.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
При обранні належного способу захисту, колегія суддів зважає на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.
Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).
Отже, «ефективний засіб правого захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.
Розкриваючи критерій ефективності способу захисту порушеного права платника, Верховний Суд України у постанові від 16 вересня 2015 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Аскоп-Україна» до Південної митниці Міністерства доходів і зборів України, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів зазначив, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Таким чином, встановивши порушення прав позивача, суд має обрати такий захисту, який з урахуванням конкретних обставин справи буде ефективним з точки зору частини першої статті 2 КАС України та статті 13 Конвенції та виключатиме можливі подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень у спірних правовідносинах.
Беручи до уваги фактичні обставини даної справи, колегія суддів дійшла висновку, що належним та ефективним способом захисту порушених прав позивача буде зобов`язання Харківський відділ державної виконавчої служби у Харківському районі виключити з Єдиного реєстру боржників відомості стосовно ОСОБА_1 як боржника у виконавчому провадженні № 53653984.
За приписами п. 2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно зі ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Враховуючи, вищенаведене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні, підтверджують допущення судом першої інстанції порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про задоволення позову.
Керуючись ст.ст. 287, 308, 310, 315, 317, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.05.2026 по справі № 520/10044/26 скасувати.
Ухвалити нову постанову, якою позов ОСОБА_1 - задовольнити.
Визнати протиправною бездіяльність Харківського відділу державної виконавчої служби у Харківському районі Харківської області Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України щодо не виключення з Єдиного реєстру боржників відомостей стосовно ОСОБА_1 , як боржника у виконавчому провадженні 53653984.
Зобов`язати Харківський відділ державної виконавчої служби у Харківському районі Харківської області Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України виключити з Єдиного реєстру боржників відомості стосовно ОСОБА_1 як боржника у виконавчому провадженні 53653984.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		В.Б. Русанова	
Судді	   	А.О. Бегунц   О.В. Присяжнюк   	
Повний текст постанови складено 20.07.2026 року