Харківський окружний адміністративний суд 	
61700, м. Харків, майдан Свободи, 6, inbox@adm.hr.court.gov.ua, ЄДРПОУ: 34390710
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08 липня 2026 р. № 520/33213/25 
Харківський окружний адміністративний суд у складі судді Панова М.М., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення Військової частини НОМЕР_1 за №222/28/78450 від 21.11.2025 про відмову у нарахуванні та виплаті додаткової винагороди сержанту ОСОБА_1 ;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду у розмірі 117 204 (сто сімнадцять тисяч двісті чотири) гривні 36 копійок пропорційно часу безпосередньої участі у бойових діях за період з 21 вересня 2024 року по 26 жовтня 2024 року.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що оскаржуване рішення Військової частини НОМЕР_1 за №222/28/78450 від 21.11.2025 про відмову у нарахуванні та виплаті додаткової винагороди сержанту ОСОБА_1 , є протиправним та таким, що суперечить нормам законодавства, яке регулює спірні правовідносини.
Ухвалою суду відкрито спрощене провадження по справі в порядку, передбаченому статтею 257 Кодексу адміністративного судочинства України, та запропоновано відповідачу надати відзив на позов.
Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження надіслана та вручена відповідачу, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа до Електронного кабінету, яка міститься в матеріалах справи.
Представником відповідача надано до суду відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог, та зазначає, що діяв в межах повноважень та згідно норм чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, виходячи з наступного.
З позовної заяви вбачається, що сержант ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .
Протягом періоду дії воєнного стану, запровадженого у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, він брав безпосередню участь у бойових діях та заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.
Його участь підтверджується офіційними документами, виданими уповноваженими військовими частинами, зокрема довідкою військової частини НОМЕР_3 , у підпорядкуванні якої він безпосередньо виконував завдання, від 25 лютого 2025 року №179, довідкою про безпосередню участь у заходах оборони (форма 6 від 16 жовтня 2025 року №1048), журналом бойових дій військової частини НОМЕР_3 №21 за 2024 рік, відповідно до яких зазначено, що періоди його участі у бойових діях, зокрема з 21 вересня 2024 року по 26 жовтня 2024 року на території Торецкої міської територіальної громади Бахмутського району Донецької області, із посиланням на конкретні бойові накази та розпорядження командування.
Згадані вище довідки є первинними документами, які відповідно до чинного законодавства, зокрема Постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 (з наступними змінами), є підставою для нарахування та виплати додаткової винагороди у розмірі 100 000 гривень пропорційно часу участі у бойових діях.
З метою реалізації свого законного права на грошове забезпечення, Позивач, на підставі отриманих підтверджувальних документів, звернувся до Військової частини НОМЕР_1 (Відповідач) із відповідним Рапортом про нарахування та виплату додаткової винагороди у розмірі 100 000 гривень за період з 21.09.2024 по 26.10.2024.
Військова частина НОМЕР_1 , як суб`єкт, відповідальний за нарахування та виплату грошового забезпечення, розглянула звернення Позивача та прийняла рішення про відмову у нарахуванні та виплаті додаткової винагороди. Це рішення зафіксоване у листі Відповідача № 222/28/78450 від 21.11.2025.
Відповідач обґрунтовує свою відмову виключно посиланням на положення пункту 20 Наказу Головного управління розвідки Міністерства оборони України від 30.09.2023 № 57 (в редакції від 18.09.2024), яке передбачає, що виплата додаткової винагороди не здійснюється військовослужбовцям, які перебувають у розпорядженні начальника ГУР МОУ понад один місяць. Також Відповідач нерелевантно згадує статтю 58 Конституції України щодо незворотної дії законів у часі.
Не погоджуючись із вказаним рішенням Військової частини НОМЕР_1 за №222/28/78450 від 21.11.2025 про відмову у нарахуванні та виплаті додаткової винагороди сержанту ОСОБА_1 , вважаючи його протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду з даним позовом.
З приводу спірних правовідносин суд зазначає наступне.
Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Згідно з частиною 3 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації та безпосередньо пов`язане із захистом Батьківщини в умовах воєнного стану.
Основною правовою підставою для виплати додаткової винагороди є Постанова Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».
Згідно з абзацом 16 цієї Постанови, військовослужбовцям, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів, розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.
Таким чином, єдиною ключовою юридичною умовою для отримання Позивачем додаткової винагороди у розмірі 100 000 гривень є факт його безпосередньої участі у бойових діях, що повністю підтверджено належними довідками Військової частини НОМЕР_3 (Довідки № 119 та № 1048).
Відповідач, відмовляючи Позивачу у виплаті додаткової винагороди, посилається на положення пункту 20 Наказу Головного управління розвідки Міністерства оборони України № 57 в редакції від 18.09.2024 (далі – Наказ № 57), який виключає виплату винагород військовослужбовцям, які «перебувають у розпорядженні начальника ГУР МОУ або керівників підпорядкованих йому закладів, установ, командирів військових частин понад один місяць».
Правовий статус військовослужбовця, який перебуває у розпорядженні, визначений Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (Указ Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008).
Згідно з пунктом 116 Положення, зарахування в розпорядження відбувається для вирішення питання щодо дальшого службового використання військовослужбовця (у зв`язку з розформуванням, скороченням, очікуванням призначення, медичним оглядом тощо).
Позивач, сержант ОСОБА_1 , адміністративно перебував у розпорядженні командира Військової частини НОМЕР_1 . Однак, у період з 23 вересня 2024 року по 26 жовтня 2024 року Позивач, відповідно до військово-службової необхідності, направлений у відрядження до Військової частини НОМЕР_3 .
Статус військовослужбовця, який перебуває у розпорядженні (згідно з п. 116 Положення про проходження служби), призначений для вирішення кадрових або організаційних питань. Натомість, статус військовослужбовця у відрядженні передбачає, що він тимчасово відряджається для виконання конкретних службових завдань, які можуть бути відмінними від його поточного (тимчасового) статусу чи посади. У даному випадку, таким завданням була безпосередня участь у бойових діях на території ІНФОРМАЦІЯ_1 .
На період відрядження для виконання бойових завдань ключовим стає фактичний зміст військової служби – участь у бойових діях. Цей факт автоматично виводить військовослужбовця з-під дії обмежень, пов`язаних із його формальним адміністративним статусом «перебування у розпорядженні», оскільки: Постанова КМУ № 168 (вищий акт) вимагає виплати за ФАКТ участі, а не за ФОРМУ адміністративного статусу, до того ж неможливо стверджувати, що військовослужбовець, який знаходиться у відрядженні з бойовими завданнями (що підтверджено документами в/ч НОМЕР_3 ), повинен бути покараний не виплатою через формальний статус «у розпорядженні» в/ч НОМЕР_1 .
Таким чином, для цілей виплати додаткової винагороди у розмірі 100 000 гривень, факт безпосередньої участі у бойових діях, підтверджений в/ч НОМЕР_3 , має безумовний пріоритет над адміністративним обмеженням, встановленим підзаконним Наказом ГУР № 57.
Відмова Військової частини НОМЕР_1 є протиправним застосуванням підзаконного акту, оскільки ігнорує факт виконання Позивачем найвищого ступеня військового обов`язку, реалізований ним під час відрядження, яке вимагало його присутності та участі у бойових діях.
Право сержанта ОСОБА_1 на отримання додаткової винагороди у розмірі 100 000 гривень пропорційно часу участі у бойових діях ґрунтується на прямій нормі постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям… під час дії воєнного стану». Зміст цієї гарантії не потребує розширювального тлумачення: держава однозначно встановила, що військовослужбовцям, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони в районах їх здійснення, додаткова винагорода збільшується до 100 000 гривень на місяць, із виплатою пропорційно часу участі. Норма спрямована на винагородження фактичного ризику і виконання бойових завдань, а не на оцінку формального адміністративного стану особи.
Доказовий фундамент права ОСОБА_1 є належним і достатнім: довідка військової частини НОМЕР_3 від 25 лютого 2025 року №179 зафіксувала період його безпосередньої участі у бойових діях з 23 вересня 2024 року по 26 жовтня 2024 року, з посиланням на конкретні бойові накази, розпорядження та журнал бойових дій. Такий документ відповідає вимогам підтвердження участі, сформульованим у підвідомчій Інструкції №57, і за своєю природою є первинним джерелом обліку фактичних бойових завдань. Відсутність сумнівів у автентичності та належності цього доказу означає, що юридична умова для виплати – факт участі – виконана.
Позиція військової частини НОМЕР_1 , викладена у листі № 222/28/78450 від 21 листопада 2025 року, будується на пункті 20 Інструкції №57 (редакція від 18 вересня 2024 року), який передбачає невиплату винагороди особам, що перебувають у розпорядженні понад один місяць.
З цього приводу суд зазначає, що стаття 19 Конституції України зобов`язує органи державної влади діяти лише на підставі, в межах повноважень і у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Постанова КМУ №168 – акт уряду, який визначає правові рамки відповідної виплати. Підзаконний відомчий акт (інструкція) не може змінювати ні предмет, ні умови, ні обсяг права, наданого актом вищої юридичної сили. По-друге, постанова №168 встановлює матеріальну гарантію «за факт», тоді як пункт 20 Інструкції оперує формальним адміністративним статусом «перебування у розпорядженні». Спроба пріоритизувати статус над фактом суперечить природі гарантії, меті інституту та базовій логіці виплат, спрямованих на бойову участь.
Стаття 58 Конституції України закріплює принцип незворотності дії нормативно-правових актів у часі. Відмова у виплаті за період з 21 вересня 2024 року по 26 жовтня 2024 року через посилання на редакцію Інструкції від 18 вересня 2024 року є проблемною щонайменше у двох аспектах. По-перше, право на винагороду виникає в момент і на період фактичної участі у бойових діях, і цей період підтверджений довідкою А0504. По-друге, навіть якщо військовослужбовець адміністративно значився «у розпорядженні», сама по собі ця поза-посадова категорія не описує реальної участі у бойових завданнях під час відрядження до бойового підрозділу.
Кваліфікація факту участі і пропорційний розрахунок виплати прив`язані до реальної бойової діяльності та її часової тривалості, а не до формальної кадрової події.
Інститут «перебування у розпорядженні» за пунктом 116 Положення про проходження військової служби у ЗСУ (Указ Президента №1153/2008) регулює кадрово-організаційні стани військовослужбовця між посадами чи під час вирішення питання подальшого службового використання. Цей статус не є правовою підставою для нівелювання матеріальної гарантії, встановленої урядом за виконання бойових завдань у відрядженні. Коли військовослужбовець направляється до іншої частини для виконання бойових функцій, його «фактичний стан служби» визначається змістом завдань, які він виконує, і саме цей зміст активує додаткову винагороду. З погляду грошового забезпечення платником виступає частина, де особа перебуває на грошовому забезпеченні, але підтвердження факту участі належить до компетенції бойового підрозділу, який видає довідку та веде журнал бойових дій; разом ці документи створюють замкнену систему підстав для пропорційної виплати.
Відмова НОМЕР_1 порушує принципи належного урядування і правової визначеності.
Постанова №168 сформульована так, щоб військовослужбовець міг передбачити наслідки виконання бойових завдань: участь - документальне підтвердження - виплата. Втручання підзаконного акта в цей ланцюжок підриває довіру до правового режиму грошового забезпечення під час воєнного стану і суперечить цільовій функції доплати, яка компенсує підвищені ризики на лінії зіткнення. Будь-яка інша інтерпретація зміщує акцент із захисту воїна на бюрократичну формальність, що не допускається в умовах правового режиму воєнного стану, де соціальні гарантії для військовослужбовців мають бути стабільними, прозорими та реалізованими без дискреційного обмеження.
Окремо слід зафіксувати, що обов`язок доведення правомірності своєї відмови лежить на суб`єкті владних повноважень. Якщо відповідач посилається на обмеження, встановлене Інструкцією №57, він має продемонструвати, що це обмеження, по-перше, є релевантним саме до періоду фактичної участі, по-друге, не суперечить актові вищої юридичної сили, і, по-третє, не порушує принцип незворотності й пропорційності. Таких доказів у матеріалах немає. Натомість наявні первинні бойові документи, які підтверджують факт участі, а отже, формують достатню і законну підставу для виплати.
Таким чином, право Позивача на отримання додаткової винагороди у розмірі 100 000 гривень пропорційно часу участі у бойових діях підтверджене належними доказами та гарантованим актом вищої юридичної сили – постановою Кабінету Міністрів України №168. Відмова військової частини НОМЕР_1 суперечить Конституції України та усталеній практиці Верховного Суду.
З урахуванням наведеного, додаткова винагорода у розмірі 100 000 гривень пропорційно часу участі у бойових діях підлягає нарахуванню і виплаті ОСОБА_1 за період з 21 вересня 2024 року по 26 жовтня 2024 року на підставі постанови КМУ №168 і належних первинних документів від А0504. Відмова військової частини НОМЕР_1 , що спирається на підзаконний пункт 20 Інструкції №57 і формальний адміністративний статус, суперечить конституційним принципам, ієрархії нормативних актів та меті бойової винагороди, а тому є протиправною.
Враховуючи вищевикладене, суд зазначає, що рішення Військової частини НОМЕР_1 за №222/28/78450 від 21.11.2025 про відмову у нарахуванні та виплаті додаткової винагороди сержанту ОСОБА_1 є протиправним та підлягає скасуванню.
Щодо вимоги позивача про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити додаткову винагороду у розмірі 117 204 (сто сімнадцять тисяч двісті чотири) гривні 36 копійок суд зазначає наступне.
Як випливає зі змісту Рекомендації № R (80) 2 щодо здійснення дискреційних повноважень адміністративними органами, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке надає певний адміністративному органу ступінь свободи під час прийняття рішення, таким чином даючи йому змогу вибрати з кількох юридично допустимих рішень те, яке буде найбільш прийнятним.
Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.
Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.
Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про неможливість втручання в дискреційні повноваження відповідача, а отже, не вбачає правових підстав для задоволення позовної вимоги щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу додаткову винагороду у розмірі 117 204 (сто сімнадцять тисяч двісті чотири) гривні 36 копійок. Сума додаткової винагороди за спірний період підлягає визначенню не судом, а відповідачем за наслідками виконання рішення суду.
З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню, а належним способом захисту прав позивача буде зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду пропорційно часу безпосередньої участі у бойових діях за період з 21 вересня 2024 року по 26 жовтня 2024 року.
Згідно з ч. 1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно з ч. 2 ст. 76 Кодексу адміністративного судочинства України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Частина 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Отже, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.
Керуючись статтями 14, 243-246, 293, 295-296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Військової частини НОМЕР_1 за №222/28/78450 від 21.11.2025 про відмову у нарахуванні та виплаті додаткової винагороди сержанту ОСОБА_1 .
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду пропорційно часу безпосередньої участі у бойових діях за період з 21 вересня 2024 року по 26 жовтня 2024 року.
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя   М.М.Панов