Справа № 367/5972/25
Провадження №2/367/1592/2026

РІШЕННЯ
Іменем України

10 вересня 2026 року       місто Ірпінь

Ірпінський міський суд Київської області
у складі головуючого судді Білогруд О.О., 
за участі секретаря судового засідання Гончаренко Н.О.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у судовому засіданні в приміщенні Ірпінського міського суду Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,
установив:
І. Стислий виклад позиції позивача.
адвокатом Левченко М.М. в інтересах ОСОБА_3 через підсистему «Електронний суд» подано до суду указаний позов, який обґрунтовано таким. Сторони у період з 18.08.2006 до 21.09.2020 перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 21.09.2020 у справі №367/2752/20 шлюб розірвано. У період шлюбу сторони придбали нерухоме майно – квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданим 08.02.2012 Виконавчим комітетом Бучанської міської ради. Позивачка зазначає, що їх спільні діти: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровані в указаній квартирі, що підтверджується довідками про місце реєстрації особи. Відповідач зареєстрований та проживає у гуртожитку по АДРЕСА_2 . 28.03.2025 ОСОБА_3 через свого представника адвоката Левченко М. М. направила ОСОБА_2 письмову пропозицію щодо спільного майна подружжя у позасудовий спосіб. Вона пропонувала ОСОБА_2 здійснити поділ придбаної у шлюбі квартири АДРЕСА_1 , залишивши за кожним по 1/2 частині у праві власності на це майно. Також, позивач пропонувала залишити їй пральну машину «Ariston», холодильник «Nord» та духову піч, а відповідачу залишити меблі, що знаходяться у квартирі. Однак, вказану пропозицію ОСОБА_2 не прийняв. Оскільки сторони не досягли згоди щодо поділу спільного майна подружжя, ОСОБА_3 звернулася до суду за захистом своїх прав та законних інтересів. Враховуючи фактичні обставини справи та положення СК України, квартира АДРЕСА_1 є спільним майном подружжя, а тому, ОСОБА_3 має право на 1/2 частину у праві власності на вказане нерухоме майно. Крім того, у період шлюбу, для спільного побуту та проживання в квартирі сторонами у 2014 році придбано побутову техніку: пральну машину «Ariston», холодильник «Nord» та духову піч, також квартира була облаштована меблями. Покликаючись на положення ЦПК України, ЦК України, СК України позивачка просила визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у порядку поділу спільного майна подружжя за кожним по 1/2 частині у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_3 право власності на побутову техніку: пральну машину «Ariston», холодильник «Nord» та духову піч, які перебувають у квартирі АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на меблі, які перебувають у квартирі АДРЕСА_1 ; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 понесені судові витрати - судовий збір у розмірі 9 084,00 грн.
ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі.
Ухвалою від 05.06.2025 відкрито провадження у справі, постановлено розгляд здійснювати у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.
22.06.2026 через підсистему «Електронний суд» (вх. №31309 від 23.06.2025) від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, у якому зазначено таке. Відповідач не визнаю позовні вимоги ОСОБА_3 , оскільки вони є безпідставні. Так, спірна квартира була придбана ним у забудовника хоча і під час шлюбу позивачем, однак за його особисті кошти від здійснення підприємницької діяльності. Відповідача вважає, що спірна квартира придбана за його особисті кошти, а тому вона є його особистою приватною власністю і не набула статусу спільної сумісної власності подружжя. Документи, що засвідчують придбання ним спірної квартири у забудовника, перебувають у позивача, оскільки вона заволоділа ними без його згоди. В зв`язку з втратою Свідоцтва ним розміщено відповідну інформацію у газеті «Бучанські новини» 10.07.2020. Також 30.07.2020 повторно зареєстровано право власності на спірну квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. З 2012 року позивач знала про те, що спірна квартира зареєстрована за ним на праві особистої приватної власності. Після розірвання шлюбу у 2020 році позивач не вчиняла жодних дій , щоб спростувати це. При цьому в її розпорядженні перебували всі правовстановлюючі документи на квартиру. Таким чином звертаючись з позовом в суд в кінці травня 2025 року позивачка пропустила строк звернення до суду за захистом порушеного свого права, яке вона вважає порушеним. Також щодо оцінки належності спірної квартири як його особистої приватної власності у відзиві Відповідач покликався на правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №554/8023/15-ц; постанові Верховного Суду від 27.03.2019 у справі № 331/8757/14-ц; постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2024 у справі №523/14489/15-ц; постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17; постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17-ц. постанові Верховного Суду від 20.03.2019 у справі № 359/9763/16-ц. Також зазначив, що не визнає позовні вимоги щодо поділу речей домашнього побуту. Холодильник, пральна машина, духова піч, які позивач просить залишити за нею, також потрібні йому для користування та проживання в спірній квартирі. Позивач може ними вільно користуватися, як і меблями, що перебувають у квартирі, перешкод цьому він не створює. Визнання ж за позивачем право власності на побутові речі (холодильник, пральну машину, духову піч) позбавить його можливості ними користуватися у моїй же квартирі. Вважає, що ці речі можуть залишитися у спільному користуванні сторін. Крім того, сторона позивача не визначила як приблизну вартість речей, які вона просить лишити за собою, так і перелік меблів, їхню вартість, які позивач просить залишити за відповідачем у порядку поділу спільного майна подружжя. На підставі положень статей 60 СК України та статей 256, 257, 261, 267 ЦК України відповідач просив застосувати строк позовної давності, а також відмовити у задоволені позовних вимог за їх безпідставністю. Також відповідач клопотав про зменшення розміру витрат на правничу допомогу оскільки такі витрати адвоката є неспівмірними як з предметом та ціною позову, так і з необхідними витратами адвоката на представництво свого клієнта в суді. Відповідач вважає співмірним зі складністю справи та ціною позову, виконаної адвокатом роботою, розумним і обгрунтованим розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 3 000,00 грн. 
25.06.2025 через підсистему «Електронний суд» від представника позивача надійшла відповідь на відзив (вх. №32084 від 26.06.2025) у якому зауважено таке. Положеннями статей 60, 71 СК України визначено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Незважаючи на те, що Свідоцтво про право власності на нерухоме майно – квартиру АДРЕСА_1 , видане 08.02.2012 Виконавчим комітетом Бучанської міської ради лише на ім`я ОСОБА_2 , однак позивачка ОСОБА_3 має захищене нормами ЦК України та СК України, право власності на 1/2 частину вказаної квартири. Доводи відзиву про те, що спірна квартира придбана відповідачем за його особисті кошти отримані від здійснення підприємницької діяльності, а тому вона є його особистою приватною власністю і не набула статусу спільної сумісної власності подружжя, є безпідставними та спростовуються нормами ЦК України та СК України. Будь-яких доказів щодо того, що спірна квартира придбана за особисті кошти відповідача, до відзиву на не долучено. Доводи ОСОБА_2 ґрунтуються лише на його особистих поясненнях та не підтверджені належними, достатніми та достовірними доказами. Щодо строку позовної давності зауважили, що згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Шлюб між сторонами розірвано рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 21.09.2020. Після розірвання шлюбу позивачка з дітьми залишились проживати у спірній квартирі, а відповідач переїхав до гуртожитку у якому він зареєстрований. Жодних спорів щодо квартири АДРЕСА_1 після розлучення не виникало, оскільки спільні діти сторін мешкали в указаному житлі. Після початку повномасштабного вторгнення позивачка з дітьми вимушені були виїхати закордон. Непорозуміння щодо квартири почались з липня 2023 року, коли відповідач одноосібно вирішив здавати спірну квартиру в оренду. Саме з того часу позивачка почала звертатись до відповідача з проханням здійснити поділ спільного майна подружжя квартири у позасудовий спосіб. Таким чином, позивачка дізналась про порушення її майнових прав у липні 2023 року, а у травні 2025 року звернулась до суду із позовом про поділ спільного майна подружжя. З огляду на викладене просили позовні вимоги задовольнити, а у задоволені клопотання відповідача про застосування строку позовної давності відмовити.
15.07.2025 через підсистему «Електронний суд» від відповідача ОСОБА_2 надійшло заперечення на відповідь на відзив (вх.№35805 від 15.07.2025) у якому зазначено, що 13.07.2025 ним отримано від позивача відповідь на відзив на позовну заяву. Він відхиляє міркування і аргументи , наведені позивачем у відповіді на відзив з огляду на таке. Позивач стверджує, що спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, кошти, зароблені ним від здійснення підприємницької діяльності є також об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а строки позовної давності звернення до суду за захистом порушеного свого права позивач не пропустила, оскільки жодного спору щодо належності даної квартири між сторонами не виникало до 2023 року, коли він почав здавати квартиру в оренду. Однак такі твердження представника позивача не корелюються з попередньою позицією позивача, висловленою в клопотанні про поновлення позивачу строку звернення до суду з даним позовом. Так в своєму клопотанні від 24.05.2025 позивач просить суд поновити строк звернення до суду ОСОБА_6 про поділ спільного майна подружжя. З 2012 року позивачка знала про те, що спірна квартира зареєстрована за відповідачем на праві особистої приватної власності. І навіть після розірвання шлюбу у 2020 році позивач не вчиняла жодних дій , щоб спростувати це. При цьому в її розпорядженні знаходилися всі правовстановлюючі документи на квартиру. Таким чином звертаючись з позовом до суду в кінці травня 2025 року позивач пропустила строк звернення до суду за захистом порушеного свого права, яке вона вважає порушеним, тому відповідач просив застосувати до позовних вимог позивача позовну давність, оскільки у позивача не було жодних непереборних причин для пропуску строку звернення до суду з даним позовом, та в зв`язку з цим відмовити позивачу у задоволенні її позову про поділ спільного майна подружжя.
22.07.2025 через підсистему «Електронний суд» (вх.№36848 від 22.07.2025) від представника позивачки надійшло заперечення на клопотання відповідача про застосування строків позовної давності у якому указано таке. Презумпція спільності майна подружжя презюмується. Така презумпція може бути спростована один із подружжя, зокрема і у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. ОСОБА_2 стверджує, що спірна квартира є його особистою власністю, придбаною за його особисті кошти від підприємницької діяльності. Таким чином, саме на ОСОБА_2 покладено тягар доказування обставин необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя. Однак, доводи ОСОБА_2 не підтверджені жодними доказами. Відповідач не надав ні доказів здійснення підприємницької діяльності, ні доказів його доходу. ОСОБА_2 вважає, що суд повинен дійти висновку про особисту приватну власність відповідача на майно лише на підставі його особистих тверджень та на підставі його фото біля торгового місця з харчами, однак відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Щодо строку позовної давності, то ОСОБА_3 як і раніше зазначала, що після розірвання шлюбу відповідач через певний час переїхав до гуртожитку у якому він зареєстрований, позивачка з дітьми залишились проживати у спірній квартирі. Жодних спорів щодо квартири АДРЕСА_3 після розлучення не виникало, оскільки спільні діти сторін мешкали у вказаному житлі. Після початку повномасштабного вторгнення позивачка з дітьми були вимушені виїхати закордон. Непорозуміння щодо квартири почались з липня 2023 року, коли відповідач одноосібно вирішив здавати спірну квартиру в оренду, при цьому у клопотанні долученому до позовної заяви міститься технічна описка, зазначено «2024 році», замість вірного – «2023 році». Саме з того часу позивач почала звертатись до відповідача з проханням здійснити поділ спільного майна подружжя – квартири АДРЕСА_1 у позасудовий спосіб. Крім того, відповідачу добре відомо, що цей період був дуже складним у житті позивачки. Вона вимушена була виїхати закордон задля безпеки дітей, влаштовувала життя дітей та побут у новій країні. Позивачки потратила в лікарню, мала внутрішній крововилив, була екстрено прооперована, а потім проходила довгу та тяжку реабілітацію. ОСОБА_3 боролась за своє життя, а не думала про те, як здійснити поділ майна подружжя.
Таким чином, позивач дізналась про порушення її майнових прав у липні 2023 року та в травні 2025 року звернулась до суду із позовом про поділ спільного майна подружжя. З огляду на зазначене просила відмовити ОСОБА_2 у застосуванні строків позовної давності.
Ухвалою від 09.12.2025 закрито підготовне провадження у справі, призначено до судового розгляду по суті.
У судовому засідання представники позивачки адвокати Таран В.В. та Левченко М.М. позовні вимоги ОСОБА_3 підтримували у повному обсязі, просили задовольнити їх у повному обсязі з підстав наведених у позовній заяві та заявах по суті спору. Зауважили, що квартиру придбано позивачем та відповідачем під час шлюбу, однак титульним власником є ОСОБА_2 . Ураховуючи презумпцію спільності майна, положення Сімейного кодексу України, усталену судову практику у справах такої категорії, з урахуванням, що відповідачем доказів на підтвердження, що воно придбане за його особисті кошти суду не надано, відтак це майно є спільною сумісною власністю подружжя, 1/2 з якого належить позивачці ОСОБА_3 . Також просили вирішити питання про поділ побутової техніки та меблів, які перебувають у спірній квартири, при цьому зазначили, що будь-яких документів щодо їх купівлі надати суду можливості не мають, оскільки у позивачки вони відсутні, чи наявні вони у квартира на сього сказати не можуть, оскільки доступ до квартири у позивачки, яка перебуває за кордоном, та у її представників на разі не має.
У судових засіданнях відповідач ОСОБА_2 заперечив проти позовних вимог, просив відмовити у їх задоволені. Зауважив, що хоча вони з позивачкою і перебували у шлюбі, однак квартиру він придбав за власні кошти. Ці кошти він почав збирати ще до реєстрації шлюбу, вони проживали у кімнаті у гуртожитку, яку він отримав за місцем роботи, саме в ній і були зареєстровані вони з дітьми. Позивачка не мала власних коштів, житла, прийшла до нього жити у кімнату гуртожитку, там же народилися діти. Вона не працювала, займалася домашнім господарством та виховувала дітей, він же в цей час працював. Вже у 2012 році він здійснив оформлення квартири у місті Буча на своє ім`я за попереднім договором про купівлі майнових прав на об`єкт будівництва, а у 2014 році за певною домовленістю він надав згоду, щоб ОСОБА_3 здійснила приватизацію кімнати у гуртожитку на своє ім`я, тобто власником цієї кімнати є позивачка, і під час такої приватизації вона указувала, що іншого житла вона не має. Після розлучення він проживає в цій кімнаті і до сьогодні, оскільки позивачка з дітьми проживала квартирі у місті Буча за їх спільною домовленістю.
У судових засіданнях представник відповідача адвокат Рябчинський О.Ю. заперечував проти задоволення позовних вимог ОСОБА_3 . Зазначав, що квартиру придбано його довірителем за власні особисті кошти. Частину таких коштів він заробив самостійно, частину отримав у позику від матері. Оскільки на той момент у шлюбі не було жодних суперечностей він не збирав будь-які чеки, або інші документи, які б підтверджували обставини ним зазначені. Однак, зауважив, що з точки зору справедливості ця квартира повинна залишитися відповідачу, оскільки саме його праця дала можливість її придбати. Щодо побутової техніки та меблів зазначив, що ці речі придбано для користування родиною, ними можуть користуватися як позивач так і відповідач, оскільки у позивачки відсутні перешкоди для того, щоб прибути в цю квартиру і там проживати, користуватися ними, тому ділити їх між сторонами необхідності не має. Крім того, стороною позивача документів, які б підтверджували їх вартість та момент придбання не надано, відтак у цій частині просив у задоволені позовних вимог відмовити.
У судовому засіданні 22.07.2026 суд перейшов на стадію ухвалення судового рішення, оголошено, що рішення буде проголошено 06.08.2026, однак у подальшому період з 01.08.2026 до 04.09.2026 головуючий суддя не перебував на робочому місці, у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.
ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом.
Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 21.09.2020 у справі №367/2752/20 шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , який зареєстровано 18.08.2006 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції міста Києва, розірвано, рішення набрало законної сили 22.10.2020. 
Відповідно до довідки відділу реєстрації місця проживання Бучанської міської ради від 25.10.2016 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мають зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_4 .
08.02.2012 зареєстровано право власності на нерухоме майно – квартиру АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 , що підтверджується копією витягу про державну реєстрацію прав від 08.02.2012 та свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 08.02.2012, наданими стороною позивача.
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06.08.2020, наданого відповідачем, 30.07.2020 здійснено державну реєстрацію нерухомого майна – квартири за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2140179032108, власник ОСОБА_2 . 
Згідно з довідкою, сформованої на сайті Фонду державного майна України відповідно до Порядку ведення єдиної бази даних звітів про оцінку, оціночна вартість указаної квартири станом на 09.05.2025 становить 1 979 509,11 грн.
IV. Норми права, які застосував суд.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 60 Сімейного Кодексу України (далі СК України) установлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі №372/504/17. 
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, - є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК України). В разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. 
Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 Сімейного Кодексу України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.
Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
Частинами першою та другою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.
Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 № 11).
Як зазначено у Постанові Верховного Суду від 29.01.2021 у справі №161/14048/19, якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
V. Мотивована оцінка і висновки суду.
Під час розгляду справи установлено, що відповідачу ОСОБА_2 на праві приватної власності належить нерухоме майно, яке зареєстроване за ним під час перебування у шлюбі з ОСОБА_3 , яке за презумпцією спільності права власності подружжя належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу у подальшому.
Відомостей щодо укладення між Позивачем та Відповідачем шлюбного договору жодна зі сторін не повідомила, домовленостей щодо поділу спільного майна досягнуто не було. Також жодна зі сторін не спростовувала презумпцію спільності майна подружжя на спірне майно.
Відповідно до правових висновків Верховного Суду, який неодноразово мав відображення у постановах Верховного Суду у різних справах, зокрема від 05.02.2025 у справі №641/2211/23, презумпцію спільності майна подружжя спростовує той із подружжя, який заперечує, що майно, набуте у період шлюбу, є спільним сумісним майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17, постанова Верховного Суду від 12.06.2019 у справі №595/324/17). Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена за його особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Тобто тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Відповідач у заявах, надісланих суду, зазначав, що спірну квартиру ним придбано за особисті кошти, які отримував з доходу із зайняття підприємницькою діяльністю, а також частину коштів ним отримано від матері у позику. Водночас, суд ураховує, що з моменту реєстрації шлюбу до оформлення права власності на спірну квартиру сторони перебували у шлюбних відносинах близько шести років, через рік після реєстрації шлюбу народилася старша дитина, а позивачка не працювала, оскільки займалася домашнім господарством та вихованням сина, про що відповідач підтвердив у судовому засіданні. ОСОБА_2 будь-яких доказів на підтвердження своїх слів, а також того, що спірне майно – квартира придбано за його особисті кошти суду не надано, відтак презумпцію спільності права власності подружжя ним не спростовано. З огляду на викладене, позовні вимоги ОСОБА_3 підлягають задоволенню в частині поділу спільного майна подружжя – квартири.
Також ОСОБА_3 заявлено позовну вимогу про поділ меблів та побутової техніки, саме: за нею визнати право власності на пральну машинку «Ariston», холодильник «Nord» та духову піч, що знаходяться у квартирі за адресою: АДРЕСА_4 ; за ОСОБА_2 – на меблі.
Оскільки стороною позивача як до позовної заяви так і в ході судового розгляду не долучено будь-яких доказів розміщення указаних речей та предметів у квартирі, будь-яких документів, які б визначали їх індивідуальні ознаки, а також те, що ці речі та предмети придбано сторонами у шлюбу, то у цій частині у задоволені позовних вимог слід відмовити.
Стороною відповідача заявлено клопотання про застосування позовної давності. Оскільки судом розглянуто позов ОСОБА_3 по суті і її вимоги задовольняються судом, то клопотання ОСОБА_2 підлягає розгляду під ухвалення судового рішення.
Відповідно до частин другої та третьї статті 72 СК України передбачено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
Інших особливостей сімейне законодавство не містить, тому підлягають застосуванню загальні положення чинного законодавства.
Статтею 256 ЦПК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
За правилами частини третьої статті 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Відмовити в позові через пропуск строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог в позові належить відмовити за безпідставністю.
Отже, позовна давність застосовується до обґрунтованого позову.
Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 - 255 ЦК України.
Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 02.07.2025 у справі №№903/602/24 роз`яснила, що якщо позовна давність не спливла станом на 02.04.2020, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено, а саме: до 30.06.2023 - на строк дії карантину, а надалі до 29.01.2024 - на строк дії воєнного стану, а з 30.01.2024 перебіг такого строку зупинився на строк дії воєнного стану. 
Надалі Законом України від 14.05.2025 №4434-ІХ «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності», що набрав законної сили 04.09.2025, виключено пункт 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України відповідно до якого в період дії воєнного стану перебіг позовної давності, визначений ЦК України, зупиняється на строк дії такого стану.
Від дня припинення обставин, що були підставою для зупинення перебігу позовної давності, перебіг позовної давності продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення (частина третя статті 263 ЦК України).
Так, у цій справ шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано у вересні 2020 року, з позовом про поділ спільного майна подружжя ОСОБА_3 звернулася у травні 2025 року. З урахуванням викладеного, при зверненні до суду позивачкою не було допущено порушення строків звернення до суду, відтак наслідки спливу строків позовної давності у цій справі застосуванню не підлягають.
Інші доводи та заперечення відповідача висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. З цього приводу судом зауважується, що згідно практики ЄСПЛ, зокрема, викладеної у рішенні у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, судом повторено, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994, п. 29).
VI. Вирішення питання про розподіл судових витрат.
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (частина перша статті 133 ЦПК України). 
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. 
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (частина перша та друга статті 133 ЦПК України). Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (частина восьма статті 141 ЦПК України).
Згідно із частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову на відповідача.
15.04.2026 через підсистему «Електронний суд» стороною позивача, в установлений строк подано клопотання про відшкодування витрат понесених стороною позивача у зв`язку з розглядом цієї справи, а саме судового збору та на правничу допомогу.
Так, позивачкою під час звернення до суду сплачено судовий збір у розмірі 9 084,00 грн, що підтверджується квитанцією від 23.05.2025 №9194-9732-0219-9767, а оскільки позовні вимоги в частині поділу спільного майна подружжя – квартири задоволено, відповідачем будь-яких документів на підтвердження наявності у нього пільг зі сплати судового збору суду не надано, відтак указана сума підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь позивачки.
Клопотання щодо відшкодування витрат на правничу допомогу обґрунтовано таким. 12.02.2025 між ОСОБА_3 та адвокатом Левченко М.М. укладено Договір про надання правової допомоги (далі – Договір). Відповідно до пункту 1.1. Договору «В порядку та на умовах, визначених цим Договором, Виконавець зобов`язується надати Замовнику правову допомогу, пов`язану із захистом її законних прав та інтересів у судовій справі про поділ майна подружжя, а Замовник зобов`язується прийняти та оплатити надану правову допомогу (надалі іменується «Винагорода»)». Також, Замовник доручає Виконавцю залучати до надання правової допомоги інших представників у разі виробничої необхідності Виконавця. Для чого Виконавцю надається право визначити представника (представників), який (які) буде (будуть) забезпечувати виконання Договору (пункт 1.3. Договору). Згідно із пунктом 2.1. Договору правова допомога надається Виконавцем Замовнику шляхом: представництва інтересів Замовника, зокрема в судах загальної юрисдикції, у апеляційних та касаційних інстанціях, з усіма правами, що надані по закону позивачу, відповідачу, третьої особі, заявнику, стягувачу та боржнику, свідку, (та інше), у тому числі, з правом укладення мирової угоди, визнання або відмови повністю чи частково від позовних вимог, зміни предмету позовних вимог, оскарження рішення суду, отримання виконавчих документів, подання їх до виконання, подання до суду процесуальних документів; усного та письмового консультування з питань виконання цього Договору; складання проектів необхідних процесуальних документів, пов`язаних з виконанням цього Договору; вчинення інших незаборонених законом дій, спрямованих на забезпечення виконання цього Договору. Розмір Винагороди за надання правової допомоги, яка виплачується Замовником Виконавцю визначається згідно акту виконаних робіт (пункт 5.1. Договору). 27.03.2026 Виконавець та Замовник уклали Акт прийому-передачі виконаних робіт до Договору про надання правової допомоги. У цьому Акті викладено повний перелік видів правничої допомоги, яку адвокат Левченко М. М. надала Замовнику в процесі захисту її законних прав та інтересів в статусі позивача у цивільній справі про поділ майна подружжя. Сторони узгодили, що загальна вартість наданих правових послуг складає 77 184,00 грн і не залежить від кількості наданих правничих послуг та витраченого Виконавцем часу для надання цих послуг Вартість наданих правничих послуг є фіксованою. Виконавець надав, а Замовник прийняв такий перелік правничих послуг: 1. Первинна консультація з клієнтом 1 год; Аналіз наданих клієнтом документів 1 год; 3. Вивчення та аналіз судової практики за 2023-2025 роки щодо поділу майна подружжя 3 год; 4. Складення та направлення Пропозиції про поділ спільного майна подружжя 1 год; 5. Складення клопотання про поновлення строку на звернення до суду 40 хв; 6. Складення позовної заяви, підготовка та направлення документів до суду 3 год; 7. Аналіз відзиву відповідача на позовну заяву 40 хв 8. Складення та направлення відповіді на відзив на позовну заяву 2 год; 9. Аналіз заперечення відповідача (на відповідь на відзив) 40 хв; 10. Складення та направлення заперечень на заяву відповідача щодо строків позовної давності 2 год; 11. Складення та направлення клопотання про долучення доказів до матеріалів справи з поважних причин 40 хв; 12. Аналіз заперечень відповідача на клопотання про долучення доказів до матеріалів справи з поважних причин 40 хв; 13. Складення та направлення заяв про ознайомлення з матеріалами справи в електронному вигляді, про проведення судових засідань в режимі відеоконференції, про проведення підготовчого засідання без участі позивача та закриття підготовчого засідання (адвокат Павловська Я. В.) 20 хв; 14. Складення та направлення заяв про вступ у справу, як представника позивача та про проведення судових засідань в режимі відеоконференції (адвокат Таран В. В.) 20 хв; 15. Складення та направлення заяви щодо зловживання процесуальними правами відповідачем ОСОБА_2 40 хв; 16. Участь у судових засіданнях 17.07.2025, 19.08.2025, 22.10.2025, 09.12.2025, 02.02.2026, 10.03.2026, заплановані сз: 21.04.2026 р. 29.04.2026. Відповідно до пункту 1.3. Договору до участі у судових засіданнях в режимі відеоконференції також залучались як представники Позивача: адвокат Таран В. В. на підставі Додаткового договору до Договору про надання правової допомоги від 01.12.2025, та адвокат Павловська Я. В. на підставі Додаткового договору до Договору про надання правової допомоги від 20.09.2025. Також 27.03.2026 Виконавець та Замовник уклали Додатковий договір про узгодження вартості послуг до Договору про надання правової допомоги, де закріплено вартість послуг, які Виконавець надав Замовнику та порядок розрахунку за надані послуги. Виконавець та Замовник узгодили, що вартість правничих послуг у загальному розмірі становить 77 184,00 грн, з яких: авансовий платіж становив 24 780,00 грн та був внесений Замовником на рахунок Виконавця 18.02.2025; другий платіж - 40 000,00 грн та був внесений Замовником 26.03.2026; третій платіж - 12 404,00 грн та був внесений Замовником 31.03.2026. Відтак, просили стягнути з відповідача на користь позивачки понесені нею витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 77 184,00 грн.
02.06.2026 через підсистему «Електронний суд» представником відповідача Рябчинським О.Ю. подано заперечення на клопотання про відшкодування судових витрат, яке обґрунтовано таким. До заяви представник позивача надала докази понесених витрат позивача на професійну допомогу адвоката в цій справі. Зазначені докази не є належними для підтвердження витрат позивача на професійну допомогу адвоката. Так, до заяви про витрати на професійну правничу допомогу додано Договір про надання правової допомоги від 12.02.2025, Додатковий договір про узгодження вартості послуг до Договору про надання правової допомоги та платіжні документи, які нібито підтверджують отримання представником позивача грошових коштів в оплату наданих послуг адвоката в цій справі. При цьому, надані платіжні документи не підтверджують оплату позивачем послуг саме адвоката Левченко М.М. в цій справі. Так, серед переліку платіжних документів є платіжна квитанція від 18.02.2025 про сплату 577 євро на користь Марії Левченко. Разом з тим, ця платіжна квитанція складена іноземною мовою, не містить її переклад українською мовою, а тому зрозуміти її зміст не є можливим, тому вона є неналежним доказом понесення позивачем витрат на правничу допомогу адвоката Левченко М.М. Також надано суду платіжну інструкцію від 26.03.2026 №2PL281913 про отримання 40 000,00 грн та від 31.03.2026 №2PL196282 про перерахування 13 000,00 грн від Булаєвської О.О. з призначенням платежу «супровід справи ОСОБА_3 про поділ майна подружжя”. Однак отримувачем цих коштів виступає не адвокат Левченко М.М., а ФОП ОСОБА_7 . Як вбачається з матеріалів справи ФОП ОСОБА_7 не представляє інтереси позивача у справі, її інтереси представляє саме адвокат Левченко М.М., тому сплата коштів ОСОБА_3 на користь ФОП ОСОБА_7 не є доказом сплати коштів за надання правничої допомоги адвоката Левченко М.М. у цій справі. Вважає, що сплата коштів за надану правничу допомогу на користь фізичних осіб-підприємців в розумінні приписів ЦПК України не є підставою для їх відшкодування з іншої сторони як витрат , понесених стороною на правничу допомогу адвоката. Також зазначив, що витрати позивача є явно не співмірними з предметом позову, адже справа є типовою, не складною тощо, збором доказів, підготовкою позовної заяви, участю представника позивача в розгляді справи. Покликаючись на положення ЦПК України, а також правових висновків, викладених у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 указав, вважаю співмірним розмір витрат позивача на оплату послуг адвоката в цій справі в межах 5 000,00 грн, З огляду на викладене, просив зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
05.06.2026 через підсистему «Електронний суд» представником позивача подано заперечення на клопотання представника відповідача щодо витрат на правничу допомогу, у якому указано таке. Представником позивача подані до суду усі необхідні документи, які підтверджують понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу, а саме: договір про надання правничої допомоги, додаткову угоду щодо визначення вартості послуг, документи про оплату, а також опис виконаних адвокатом робіт. Чинним законодавством України не установлено заборони адвокату здійснювати незалежну професійну діяльність та бути зареєстрованим як фізична особа-підприємець, що зокрема, відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 17.09.2020 у справі № 760/32929/18. Відтак сам по собі факт зарахування коштів на рахунок фізичної особи-підприємця не змінює правової природи наданих послуг та не свідчить про відсутність професійної правничої допомоги. У цій справі правнича допомога надавалася адвокатом Левченко М.М., що підтверджується матеріалами справи. Адвокат Левченко М.М. здійснювала представництво інтересів позивача, підписувала процесуальні документи, брала участь у судових засіданнях та діяла на підставі договору про надання правничої допомоги та належним чином оформленого ордера. При цьому представник відповідача не заперечує факту надання правничої допомоги адвокатом Левченко М.М., не оспорює обсяг виконаних робіт та не ставить під сумнів участь адвоката у розгляді справи. Заперечення фактично зводяться виключно до способу отримання оплати за надані послуги. Однак процесуальне законодавство не ставить можливість компенсації витрат на професійну правничу допомогу у залежність від виду банківського рахунку, на який здійснювалася оплата. Вирішальне значення мають факт надання послуг, їх зв`язок із конкретною справою та належне документальне підтвердження понесених витрат. Отже, отримання оплати на рахунок фізичної особи-підприємця не спростовує факту надання адвокатом професійної правничої допомоги та не позбавляє позивача права на компенсацію відповідних витрат. Необґрунтованими є твердження відповідача про неспівмірність витрат на правничу допомогу.
Відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що заявлена сума витрат є завищеною. У заяві містяться виключно суб`єктивні твердження про те, що справа є «типовою» та «нескладною». При цьому, відповідач не здійснив жодного аналізу фактично виконаної адвокатом роботи, не навів розрахунку реального часу, витраченого на надання правничої допомоги, не спростував зміст поданого детального опису робіт та не надав будь-яких доказів середньоринкової вартості аналогічних юридичних послуг Сама лише незгода сторони із сумою витрат не є підставою для їх зменшення. Справа про поділ майна подружжя передбачала підготовку процесуальних документів, аналіз доказів, формування правової позиції, участь у судових засіданнях, комунікацію з клієнтом та інші процесуальні дії, що потребували часових та професійних витрат. Відповідач не наводить жодного правового чи економічного обґрунтування розміру гонорару адвоката у сумі 5 000,00 грн. Відтак заяву відповідача слід визнати необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. 
Розглядаючи клопотання в цій частині судом ураховується таке.
Частиною другою статті 137 ЦПК України установлено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. 
Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.07.2023 у справі № 911/3312/21.
Відповідач заперечив проти обсягу складових, розміру правничої допомоги та ним заявлено клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу.
Водночас Велика Палата Верховного Суду також виснувала, що під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та потрібності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін (постанови від 19.02.2022 у справі №755/9215/15-ц та від 05.07.2023 у справі № 911/3312/21).
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну потребу судових витрат для конкретної справи. Такі висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21.
Велика Палата Верховного Суду наголошувала, що подання доказів на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом таких витрат у зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, обґрунтований та відповідати критеріям реальності адвокатських витрат (їхньої дійсності й потрібності) та розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи (пункт 148 постанови від 26.06.2024 у справі № 686/5757/23).
Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовують з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення (пункт 145 зазначеної вище постанови).
Отже, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Натомість під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частиною третьою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково (пункт 144 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2024 у справі № 686/5757/23).
В цій справі суд не бере до уваги доводи сторони відповідача про неналежність доказів понесення судових витрат квитанції про оплату послуг адвокату на рахунок фізичної-особи підприємця, оскільки відомості, які містяться у договорі, заявах по суті спору та платіжних документів, зокрема ідентифікуючи дані адвоката Левченко М.М., свідчать про те, кошти перераховувано саме їй. При цьому, адвокат з клієнтом самостійно визначаються зі способами оплати гонорару, а протилежного стороною відповідача не наведено. 
Водночас, суд ураховує, що ця справа розглядалася у загальному позовному провадженні за наявними у справі матеріалами, зокрема стороною позивача на доведення своєї позиції надано не значну кількість доказів, які були наявні у позивачки, а відомості вжиття адвокатом заходів щодо про витребування додаткових доказів матеріали справи не містять, представники позивача брали участь у судових засіданнях у режимі відеоконференцзв`язку (окрім засіданні 19.08.2025, яке тривало 10 хв). Також слід зауважити, що судова практика у справах такої категорії є сталою, а стороною відповідача не було надано доказів на доведення своєї позиції, які б представнику позивача слід би було досліджувати та аналізувати, відтак складання заяв по суті позовних вимог не вимагало від представника Позивача значних процесуальних зусиль чи глибокого аналізу чинного законодавства, надання усної консультації клієнту. У цій справі брали участь три адвокати і це є правом сторони залучати саме таку кількість своїх представників, тобто сторона позивача повинна була усвідомлювати та розуміти, що залучення у справу декількох призведе до необхідності подання суду додаткових заяв, а тому подання таких представниками окремих про вступ у справу, заяв про участь у режимі відеоконференцзв`язку і зазначення про це у розрахунку витрат позивача, які повинна відшкодовувати інша сторона, є надмірним тягарем і є об`єктивно не виправданим стосовно відповідача. 
Відтак, суд бере до уваги доводи сторони відповідача щодо не відповідності заявленого розміру витрат на правничу допомогу та вважає, що заявлений розмір гонорару адвоката у сумі 77 184,00 грн не відповідає критерію розумності та співмірності їх розміру з урахуванням складності цієї справи. 
З огляду на зазначене, суд вважає, що витрати на правничу допомогу підлягають зменшенню до 20 000,00 грн.
Керуючись статтями 76, 81, 88, 95, 133, 141, 258, 263-265 ЦПК України, суд 
ухвалив:
позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 задовольнити частково.
У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на 1/2 (одну другу) частину нерухомого майна – квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2140179032108.
Залишити у власності ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , право власності на 1/2 (одну другу) частину наступного нерухомого майна – квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2140179032108.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_3 понесені судові витрати, а саме: судового збору у розмірі 9 084 (дев`ять тисяч вісімдесят чотири) гривні 00 копійок, витрат за правничу допомогу у розмірі 20 000 (двадцять тисяч) гривень 00 копійок.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги у 30-денний строк з дня проголошення рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України - https://court.gov.ua/sud1013/ та у Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням - http://reyestr.court.gov.ua.
Повний текст рішення складено та підписано 10.09.2026.

Відомості про учасників:
Позивач: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_4 ;
Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_5 .

Суддя         О.О. Білогруд