Справа № 713/3084/25 
Провадження №2/713/44/26 
РІШЕННЯ 
іменем України

08.09.2026 м. Вижниця
Вижницький районний суд Чернівецької області в складі: головуючого судді Кибич І.А., з участю секретаря судових засідань Матейчук-Степан Л.Ю., з участю представника позивачки адвоката Каліча Є.А., з участю представника відповідачів адвоката Сирота М.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м.Вижниця цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , де третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову є приватний нотаріус Вижницького районного нотаріального округу Чернівецької області Штефюк Олександр Олександрович, про визнання недійсними заяв про надання згоди та договорів дарування,-

В С Т А Н О В И В:
Стислий виклад позиції позивача. 
Позивачка ОСОБА_1 , звернулась в суд із позовною заявою про визнання недійсними заяв про надання згоди та договорів дарування до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , де третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову є приватний нотаріус Вижницького районного нотаріального округу Чернівецької області Штефюк О.О. 
Збільшивши позовні вимоги просить визнати заяву ОСОБА_1 про надання згоди ОСОБА_4 на дарування будівлі прохідної та належної до неї земельної ділянки, засвідченої приватним нотаріусом Вижницького районного нотаріального округу Чернівецької області Штефюк Олександром Олександровичем 13 березня 2019 р. та зареєстрованої в реєстрі за номерами 261, - недійсною; 
визнати заяву ОСОБА_1 про надання згоди ОСОБА_4 на дарування будівлі вагової та належної до неї земельної ділянки, засвідченої приватним нотаріусом Вижницького районного нотаріального округу Чернівецької області Штефюк Олександром Олександровичем 13 березня 2019 р. та зареєстрованої в реєстрі за номерами 262, - недійсною;
визнати Договір дарування будівлі вагової, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 і ОСОБА_2 та посвідчений 13.03.2019 р. приватним нотаріусом Вижницького районного нотаріального округу Чернівецької області Штефюк О.О. і зареєстрований в реєстрі за № 264 - недійсним; 
визнати Договір дарування земельної ділянки під будівлею вагової, загальною площею 0,2000 га, з кадастровим номером 7320555300:01:004:0631, укладений між ОСОБА_4 і ОСОБА_2 , та посвідчений 13.03.2019 р. приватним нотаріусом Вижницького районного нотаріального округу Чернівецької області Штефюк О.О. і зареєстрований в реєстрі за № 266 – недійсним; 
визнати Договір дарування будівлі прохідної, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_4 і ОСОБА_2 , та посвідчений 13.03.2019 р. приватним нотаріусом Вижницького районного нотаріального округу Чернівецької області Штефюк О.О. і зареєстрований в реєстрі за № 263 – недійсним; 
визнати Договір дарування земельної ділянки під будівлею прохідної, загальною площею 0,2852 га, з кадастровим номером 7320555300:01:003:1446, укладений між ОСОБА_4 і ОСОБА_2 , та посвідчений 13.03.2019 р. приватним нотаріусом Вижницького районного нотаріального округу Чернівецької області Штефюк О.О. і зареєстрований в реєстрі за № 265 – недійсним.
Свої позовні вимоги обґрунтувала наступним. 
З 26 вересня 1964 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_4 . З 2000 року її стан здоров`я та стан здоров`я ОСОБА_4 почали різко погіршуватись. ОСОБА_4 у 2008 році переніс інсульт, почались проблеми із зором, серцем. У 2007 році у неї було виявлено захворювання серця, очей, у 2010 та 2011 року цукровий діабет ІІ типу, у 2016 році проблеми з судинами тощо. Наявність захворювань, її похилий вік та ОСОБА_4 потребували відповідного лікування та додаткового догляду. 
Через свій стан здоров`я вже не могла належно робити свою роботу по дому: прати, прибирати, поратися на городі. Змушена була просити чоловіка про допомогу, який за цих обставин постійно нервував, сварився, бо теж мав погане здоров`я. Через це ОСОБА_4 став жалітися ОСОБА_2 , який є їхнім сином, на поганий свій та його стан здоров`я, його психологічний стан через те, що йому доводиться ще й частину робити по дому допомагати. Десь з 2018 року ОСОБА_2 почав частіше навідуватися до ОСОБА_4 . 
ОСОБА_2 щоразу починав пропонувати здійснення за ними довічного догляду. 3 того часу, ОСОБА_4 почав чинити на неї психологічний тиск, що грошей не вистачає, ані сил, ані здоров`я у обох немає, а тому треба якнайшвидше оформити довічний догляд. На початку лютого 2019 року сильно занедужала, що призвело до загострення захворювань і опинилася на стаціонарному лікуванні. Після виписки лікарями рекомендовано було протягом двох-трьох тижнів ніяких фізичних навантажень, психологічний спокій, відпочинок, оскільки її стан після виписки був ледве задовільний. Через три дні після виписки до них прийшов ОСОБА_2 і сказав, що якби вони з батьком підписали договір довічного утримання, то він би відвіз її у приватну клініку і за свої кошти там лікував. Після того дня, ОСОБА_2 кожного дня приходив до ОСОБА_4 і про щось говорили, але до неї він вже більше не заходив. Після їх розмов, ОСОБА_4 якось змінився. 
12 березня 2019 року, після чергової розмови з ОСОБА_2 , до неї зайшов ОСОБА_4 і сказав, що з ОСОБА_2 вже дійшли до згоди про укладання договору довічного утримання, і що за цим договором ОСОБА_2 буде наглядати за нами та надавати фінансову допомогу, а вони взамін йому дадуть право на керування майном (будівлею прохідної та будівлею вагової) для підприємницької діяльності. Та що вони вже віддали всі необхідні документи нотаріусу і домовилися на 13 березня 2019 року на підписання цього договору, а їй треба лише буде підписати згоду. На що вона повідомила чоловіка, що погано себе почуває, після хвороби погано бать, запропонувала перенести зустріч з нотаріусом. Однак ОСОБА_4 повідомив, що нотаріусу вже все оплачено, вся справа займе всього 5-10 хвилин.
Щоб ОСОБА_4 перестав вже на неї психологічно тиснути, вона погодилась і надала свою згоду на укладання ОСОБА_4 з ОСОБА_2 договорів. Проте, яких саме вона не зрозуміла, але обидва зазначили, що буде укладений договір довічного утримання. 3 цією метою 13 березня 2019 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 підписали договір, який вона не читала та вважала договором довічного утримання. 
13 березня 2019 року її привезли до приватного нотаріуса, де останній повідомив, що їй потрібно підписати декілька документів, щоб він міг оформити угоди між ОСОБА_2 та її чоловіком, але яких саме, нотаріус також не повідомив. Приватний нотаріус лише зазначив, що обидва сказали йому, що вони все пояснили їй, через що вона сьогодні тут. Зазначила, що повідомила нотаріусу, що їй вже 74 роки і вона дуже сильно захворіла на початку лютого цього року (тобто 2019 року), і, наразі, після перенесеної хвороби, у неї дуже сильна слабкість, запаморочення, і що все це продовжує впливати на її зір та розуміння того, що відбувається навколо. Однак, приватний нотаріус повідомив їй, що нічого страшного в цьому немає, а їй лише треба просто поставити підпис на заявах і вона може бути вільна. Після того, як нотаріус показав, де їй поставити підпис, розписалася і її вивели в іншу кімнату, сказавши, що треба трохи почекати. Зазначила, що довіряла своєму чоловікові і була впевнена, що він буде укладати і уклав саме договори довічного утримання, так як вони вже старі та немічні і їм це необхідно. При цьому, варто відзначити, що приватний нотаріус не зачитував їй тексти наданих ним заяв, не пояснював наслідків, які можуть настати після підписання нею заяв. 
Після підписання цього договору ОСОБА_2 періодично навідувався до них і трохи надавав допомогу. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 і в подальшому її син ОСОБА_2 взагалі припинив приділяти їй увагу, не спілкувався, матеріальної допомоги на утримання не надавав. Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина, їй як спадкоємцеві за законом стало відомо, що спірні земельні ділянки та будівля вагової та прохідної вибуло з їх власності на підставі договорів дарування та не є спадковим майном. 
Вважає, що ОСОБА_2 скориставшись її похилим віком (на момент укладення договорів їй було 74 роки), станом здоров`я після захворювання, які змушували до надання додаткового догляду від родича, тобто фактичну залежність , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 через введення її в оману шляхом помилки щодо природи правочину, замість договору довічного утримання уклали договори дарування. На укладення договорів дарування не надавала згоди чоловіку ОСОБА_4 на вчинення нотаріальних дій щодо дарування спільного майна подружжя та не бажала відчуження майна. Посилаючись на ст.ст.203, 215, 230 ЦК України вважала, що ОСОБА_4 ввів її в оману, повідомивши, що дасть ОСОБА_2 право на керування майном (будівлею вагової та будівлею прохідної) для здійснення підприємницької діяльності. Проте ОСОБА_4 відчужив спільне майно подружжя без дозволу своєї дружини ОСОБА_1 , яка не бажала вчинення договорів дарування щодо її частки майна. Тобто договори дарування були вчинені під впливом омани з боку чоловіка і ОСОБА_2 та помилки розуміння нею природи правочину. Вважала, що надала чоловікові згоду на укладення договорів дарування, а зі змісту Заяви №261 та Заяви №262 вбачається, що згоди були надані на укладення договорів дарування. Тобто, згоди на укладення договорів дарування були вчинені під впливом помилки розуміння природи правочину, оскільки вона вважала, що надала згоду на укладення договорів довічного утримання, а була надана згода на укладення договорів дарування. Про існування спірних договорів дізналась після прийняття спадщини 29 листопада 2024 року у нотаріуса, вважає, що строк на звернення до суду з даним позовом не пропущено. Про існування заяв дізналась 15 жовтня 2025 року, які були додатком до відзиву відповідача ОСОБА_2 . 
Заяви (клопотання) учасників справи. 
В судове засідання позивачка ОСОБА_1 не з`явилась, належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи. 06.11.2025 року скерувала до суду заперечення на пояснення третьої особи приватного нотаріуса Вижницького районного нотаріального округу Штефюка О.О. в яких зазначила, що не є стороною у договорах дарування будівель прохідної та вагової і земельних ділянок під цими об`єктами нерухомого майна, тому твердження нотаріуса про начебто роз`яснення усіх прав та обов`язків сторони договору дарування її не стосуються. На час укладення спірних договорів була після лікування, погано себе почувала, не надавала згоди своєму чоловікові на укладення договору дарування. Вважає, що її покійний чоловік та син ОСОБА_2 змовились, щоб ввести її в оману. 
В судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_5 позовні вимоги підтримав, посилався на обставини викладені в позові, просив задовольнити. Підтримав подану відповідь на відзив, в якій зазначив, що із наданої ОСОБА_2 копії посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_1 , йому було видане вказане посвідчення – 18 лютого 2016 року, тобто за 2 роки до вказаних подій. Також, надана довідка з ІНФОРМАЦІЯ_2 від 14.10.2025 р. №1175 про те, що ОСОБА_2 , зокрема, з 16 березня 2018 року по 30 квітня 2018 року, з 07 травня 2018 року по 20 жовтня 2018 року приймав безпосередню участь в бойових діях на території Донецької та Луганської областей. Однак, єдиним документом, який може підтверджувати безпосередню участь особи в антитерористичній операції є Довідка про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, форма якої визначена Порядком надання статусу учасника бойових дій особам, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 р. № 413 (в редакції, чинній на момент видачі посвідчення учасника бойових дій). Така довідка може бути видана військовою частиною, в якій особа проходила службу і приймала участь в АТО, а не територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки, а відомості у військовому квитку про участь особи в бойових діях – також повинні бути засвідчені відповідною військовою частиною, а не територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки. При цьому варто звернути увагу на те, що ОСОБА_2 не надано належних та допустимих доказів того, що він у зазначений період (тобто з середини 2018 року по березень 2019 року) не міг навідуватися до позивачки і її покійного чоловіка і перебувати на території Вижницького району Чернівецької області. Окрім цього варто звернути увагу на те, що оспорювані договори дарування були укладені в інтересах ОСОБА_2 його дружиною – співвідповідачкою – на підставі довіреності ОСОБА_2 , посвідченої приватним нотаріусом Штефюком О.О. 04.03.2019 року за реєстровим номером 216 в смт. Берегомет. ОСОБА_2 зазначає, що позивачка підписала не читаючи, як вона вказує, не один який договір, а чотири заяви про надання згоди на дарування вказаного нерухомого майна, що суперечить як позовній заяві, так і здоровому глузду. Однак, треба звернути увагу на те, що Позивачка якраз і була у нездоровому глузді після перенесених захворювань. ОСОБА_1 не підписувала жодного із договорів, так як не є стороною у оспорюваних договорах дарування, повідомила нотаріуса, що є особою похилого віку та має проблеми зі здоров`ям. Заяв про надання згоди на дарування нерухомого майна було лише 2 (дві), а не 4 (чотири). Позивачка не була присутня у кабінеті нотаріуса під час укладання сторонами договорів дарування та посвідчення їх нотаріусом. Окрім цього, нотаріус не зачитував ОСОБА_1 проекту угоди між відповідачем і її покійним чоловіком, як потім вже з`ясувалось, договорів дарування. Належних доказів протилежного ані ні нотаріусом, ані ні відповідачами не надано та не спростовано. Згоди на укладення договорів дарування були вчинені під впливом помилки розуміння природи правочину, оскільки ОСОБА_1 вважала, що надала згоду на укладення договорів довічного утримання, а була надана згода на укладення договорів дарування.
В судове засідання відповідач ОСОБА_2 не з`явився, подав відзив, позовні вимоги не визнає, зазначив, що ОСОБА_1 вказує у своїй позовній заяві, що десь з середини 2018 року він став часто до них додому заходити та пропонувати укласти договір довічного утримання. Вказане повністю не відповідає дійсності, оскільки в період з 2015 по 2019 роки він був призваний на військову службу та перебував в зоні АТО (зона проведення антитерористичної операції), тобто в окремих районах Донецької та Луганської області. За цей період часу мав відпустки тільки двічі на рік і не більше ніж на 15 днів кожна. Тому жодним чином не міг з середини 2018 року та по березень 2019 року часто ходити до своїх батьків і про щось їх умовляти. Надалі у своїй позовній заяві позивачка вказує, що 13 березня 2019 року він разом з її чоловіком, а його батьком ОСОБА_4 , прибули до приватного нотаріуса Вижницького районного нотаріального округу Штефюка О.О. де підписали якийсь договір, як вона вважала, договір довічного утримання. Вказане також повністю не відповідає дійсності, оскільки 13 березня 2019 року також перебував в зоні АТО і взагалі був відсутній на території Чернівецької області. Це прямо вбачається з самих договорів дарування, в кожному з яких зазначено, що від його імені та в його інтересах при укладанні цих договорів діяла його дружина, ОСОБА_3 , яка їх і підписувала. Тому він жодним чином не міг бути присутнім 13 березня 2019 року у нотаріуса, щось підписувати та якимось чином вводити в оману позивачку. Більше того, з тексту кожного із вищевказаних договорів дарування вбачається, що ОСОБА_1 надала свою письмову згоду на їх укладення, і ця її письмова згода зберігається в матеріалах нотаріальних справ. В договорі дарування будівлі вагової про це вказано в п. 21, в договорі дарування земельної ділянки під будівлею вагової, в п.11, в договорі дарування приміщення прохідної в п.21 та в договорі дарування земельної ділянки під приміщенням прохідної, в п.11. Тобто ОСОБА_1 підписала не читаючи, як вона вказує, не один якийсь договір, а чотири заяви про надання згоди на дарування вказаного нерухомого майна, що суперечить як позовній заяві, так і здоровому глузду. Всі договори дарування складені відповідно до діючого законодавства, зокрема ЗУ «Про нотаріат», з їх тексту вбачається, що нотаріусом, під час укладання, були роз`яснені права та обов`язки сторін. Перебуваючи, як вона сама зазначила, в нотаріальній конторі в цей момент, позивачка не могла не чути, і не розуміти про які саме договори йдеться, тим більше, що на їх укладання надала чотири письмові згоди. ОСОБА_1 посилається на те, що після перебування стаціонарному лікуванні з 19.02. по 01.03.2019 року їй було рекомендовано протягом двох-трьох тижнів ніяких фізичних навантажень, психологічний спокій, відпочинок. Разом з тим, надана на підтвердження цього виписка з медичної карти стаціонарного хворого №275 від 01.03.2019 року жодних таких рекомендацій не містить, і позивачкою не надано ніяких інших медичних документів за цей період з такими рекомендаціями. При цьому з 01.03. по 13.03.2019 року, тобто з моменту її виписки з лікарні та до укладання оспорюваних правочинів пройшло 12 днів, тобто фактично два тижні, які, як вказує позивачка їй були рекомендовані лікарями. Таким чином вважає, що обставини, на які посилається ОСОБА_1 , як на підставу своїх позовних вимог, об`єктивно нічим не підтверджуються, жодного доказу на їх користь, крім голослівної заяви про нібито введення її в оману, вона не надала. Просить відмовити в задоволенні позову. 
В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_6 позовні вимоги не визнав, посилався на обставини викладені у відзиві, просив відмовити в задоволенні позову. 
В судове засідання відповідачка ОСОБА_3 не з`явилась, подала відзив, позовні вимоги не визнає, зазначила, що викладені в позові обставини не відповідають дійсності, оскільки її чоловік ОСОБА_2 з 2015 року по 2019 рік був призваний на військову службу та перебував в зоні АТО (зона проведення антитерористичної операції), тобто в окремих районах Донецької та Луганської області. За цей період часу мав відпустки тільки двічі на рік і не більше ніж на 15 днів кожна. Тому жодним чином не міг з середини 2018 року та по березень 2019 року часто ходити до своїх батьків і про щось їх умовляти. 13 березня 2019 року ОСОБА_2 перебував в зоні АТО і взагалі був відсутній на території Чернівецької області. Тому він жодним чином не міг бути присутнім 13 березня 2019 року у нотаріуса, щось підписувати та якимось чином вводити в оману позивачку. 
Крім цього, позивач суперечить сама собі, бо у позовній заяві вказує, що до нотаріуса разом з нею і її чоловіком ОСОБА_4 ходив саме ОСОБА_2 , а в клопотанні про залучення її як співвідповідача вже пише, що саме вона укладала договори дарування від імені свого чоловіка ОСОБА_2 . Зазначила, що вона дійсно укладала оспорюванні договори дарування від імені свого чоловіка ОСОБА_2 на підставі наданого ним доручення. А доручення він надав їй як раз тому, що в цей день був фізично відсутній на території Чернівецької області, бо перебував в зоні АТО. Під час спілкування з нотаріусом особисто бачила і чула, як нотаріусом ОСОБА_7 було роз`яснено сторонам договору їх права та обов`язки, який предмет договору дарування, і які наслідки цей договір матиме для його сторін. Все це було роз`яснено в присутності ОСОБА_1 , яка пояснила, що їй все зрозуміло, і вона надає згоду на укладання цих договорів дарування. При чому свою згоду вона висловила як усно, так і письмово, підписавши відповідні заяви, в яких, зокрема, зазначено, що вона повністю розуміє значення та правові наслідки своїх дій та без будь-якого тиску зі сторони, володіючи українською мовою, що дало їй можливість вільно спілкуватись з нотаріусом при складанні тексту цієї згоди, заявляє всім заінтересованим у тому особам, що дає згоду на дарування її чоловіком ОСОБА_4 , набутої ними в шлюбі відповідної нерухомості. Просила відмовити в задоволенні позову. 
В судове засідання третя особа приватний нотаріус Вижницького районного нотаріального округу Штефюк О.О. не з`явився, скерував пояснення (відзив) в яких зазначив, що ним, як нотаріусом при посвідченні договорів дарування було з`ясовано чи відповідає укладення договорів інтересам сторін, чи бажають сторони настанню тих правових наслідків, що створюються даними договорами. У пункті договорів чітко зазначено, що сторони заявляють, що цей договір підписується сторонами добровільно, при здоровому глузді та ясній пам`яті, зміст статей законодавства, які визначені у договорі, сторонам відомі та зрозумілі. Сторони заявили, що вони отримали у нотаріуса всі роз`яснення стосовно укладеного змісту договору. Спірні договори приміщень укладались зі згоди дружини дарувальника ОСОБА_8 , що викладена в її заяві, така сама згода надавалась на укладення договору дарування земельних ділянок. Під час посвідчення договорів були роз`яснено норми сімейного та цивільного кодексу. Зазначив, що у позовній заяві не наведено жодних підстав для визнання договорів дарування недійсними та не надано доказів в обґрунтування позовних вимог. Зазначив, що ОСОБА_8 була присутня при укладанні вказаних договорів, тому їй у 2019 році було відомо про їх наявність, а тому остання пропустила строк звернення до суду з даним позовом. Просив відмовити в задоволенні позову. 
Суд, заслухавши представника позивача – ОСОБА_5 , представника відповідачів ОСОБА_6 , вивчивши та дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, прийшов до висновку, що в задоволенні позову ОСОБА_1 необхідно відмовити. 
В силу ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів . 
На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. 
В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Обґрунтовуючи підстави звернення з позовом до суду, позивачка ОСОБА_1 визначила спосіб для відновлення порушеного права, шляхом визнання договорів дарування від 13.03.2019 року укладеного між ОСОБА_4 , як дарувальником та ОСОБА_2 , як обдаровуваною недійсним та визнання недійсними заяв №261 та №262 від 13.03.2019 року, мотивуючи свою позицію тим, що спірні договори та надані заяви були вчинені під впливом помилки розуміння природи правочину, оскільки вважала, що надала згоду на укладення договорів довічного утримання, а не на укладення договорів дарування, внаслідок чого вказані договори та надані нею згоди є недійсними. 
На підтвердження позивачкою ОСОБА_1 позовних вимог, надано наступні докази:
Копію витягу з історії хвороби №4304 з даних якого вбачається, що ОСОБА_1 знаходилась на стаціонарному лікуванні в ОКД у відділенні ГХ з 30.07. по 12.08.10 року.
Копію заключення кардіолога Облкардіодиспансеру від 11.01.2016 року. 
Копію витягу з історії хвороби №1518 з даних якого вбачається, що ОСОБА_1 знаходилась на стаціонарному лікуванні в ОКД у відділенні ГХ з 01.03. по 16.03.07 року.
Копію епікризу з даних якого вбачається, що ОСОБА_1 знаходилась на стаціонарному лікуванні в терап. від. з 31.01 по 09.02.2011. 
Копія витягу з медичної карти стаціонарного хворого №31 з даних якої вбачається, що ОСОБА_1 знаходилась на лікуванні у стаціонарному відділенні з 11.01.2016 року по 21.01.2016 року. 
Копію виписки з медичної карти стаціонарного хворого №275 вбачається, що ОСОБА_1 знаходилась на лікуванні у стаціонарному відділенні з 19.02.2019 року по 01.03.2019 року. 
Копію виписки з медичної карти стаціонарного хворого №12594 від 31.12.2020 року вбачається, що ОСОБА_1 знаходилась на лікуванні у стаціонарному відділенні з 13.12.2020 року по 31.12.2020 року. 
Копію витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища №00047612448 від 23.10.2024 року з даних якого вбачається, що ОСОБА_4 та ОСОБА_9 26 вересня 1964 року зареєстрували шлюб, прізвище дружини після реєстрації шлюбу – « ОСОБА_10 ». 
Копію свідоцтва про смерть Серія НОМЕР_2 виданого повторно 22.10.2024 року з даних якого вбачається, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Копію витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №79359572 від 29.11.2024 року про реєстрацію спадкової справи до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 . 
Копію інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 28.09.2025 року вбачається, що власником земельної ділянки площею 0,2852 га, з кадастровим номером 7320555300:01:003:1446, яка розташована АДРЕСА_1 , цільове призначення 03.07 для будівництва та обслуговування будівель торгівлі з 13.03.2019 року є ОСОБА_2 . 
Копію інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 28.09.2025 року вбачається, що власником земельної ділянки площею 0,2 га, з кадастровим номером 7320555300:01:004:0631, яка розташована АДРЕСА_1 , цільове призначення 03.07 для будівництва та обслуговування будівель торгівлі з 13.03.2019 року є ОСОБА_2 . 
Копію договору дарування, посвідченого 13.03.2019 року приватним нотаріусом Вижницького районного нотаріального округу Штефюком О.О., зареєстрованого в реєстрі за №264 з даних якого вбачається, що ОСОБА_4 , як дарувальник та його син ОСОБА_2 , як обдаровуваний уклали договір дарування, відповідно до якого дарувальник ОСОБА_4 передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні обдаровуваному ОСОБА_2 безоплатно майно (дарунок) у власність, а саме: будівлю вагової, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Даний договір укладено між ОСОБА_4 та ОСОБА_4 , від імені якого за довіреністю посвідченою Штефюком О.О., приватним нотаріусом Вижницького районного нотаріального округу 04.03.2019 року по р. №216 діє ОСОБА_3 . 
Копію договору дарування земельної ділянки посвідченого 13.03.2019 року приватним нотаріусом Вижницького районного нотаріального округу Штефюком О.О., зареєстрованого в реєстрі за №265 з даних якого вбачається, що ОСОБА_4 , як дарувальник та його син ОСОБА_2 , як обдаровуваний уклали договір дарування земельної ділянки, відповідно до якого дарувальник ОСОБА_4 безоплатно передає у власність обдаровуваному ОСОБА_2 , а ОСОБА_2 приймає від ОСОБА_4 у дар належну йому земельну ділянку, площею 0,2852 га, з кадастровим номером 7320555300:01:003:1446, яка розташована АДРЕСА_2 , цільове призначення 03.07 для будівництва та обслуговування будівель торгівлі. Даний договір укладено між ОСОБА_4 та ОСОБА_4 , від імені якого за довіреністю посвідченою Штефюком О.О., приватним нотаріусом Вижницького районного нотаріального округу 04.03.2019 року по р. №216 діє ОСОБА_3 . 
Копію договору дарування, посвідченого 13.03.2019 року приватним нотаріусом Вижницького районного нотаріального округу Штефюком О.О., зареєстрованого в реєстрі за №263 з даних якого вбачається, що ОСОБА_4 , як дарувальник та його син ОСОБА_2 , як обдаровуваний уклали договір дарування, відповідно до якого дарувальник ОСОБА_4 передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні обдаровуваному ОСОБА_2 безоплатно майно (дарунок) у власність, а саме: будівлю прохідної, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 . Даний договір укладено між ОСОБА_4 та ОСОБА_4 , від імені якого за довіреністю посвідченою Штефюком О.О., приватним нотаріусом Вижницького районного нотаріального округу 04.03.2019 року по р. №216 діє ОСОБА_3 . 
Копію договору дарування земельної ділянки посвідченого 13.03.2019 року приватним нотаріусом Вижницького районного нотаріального округу Штефюком О.О., зареєстрованого в реєстрі за №266 з даних якого вбачається, що ОСОБА_4 , як дарувальник та його син ОСОБА_2 , як обдаровуваний уклали договір дарування земельної ділянки, відповідно до якого дарувальник ОСОБА_4 безоплатно передає у власність обдаровуваному ОСОБА_2 , а ОСОБА_2 приймає від ОСОБА_4 у дар належну йому земельну ділянку, площею 0,2000 га, з кадастровим номером 7320555300:01:004:0631, яка розташована АДРЕСА_1 , цільове призначення 03.07 для будівництва та обслуговування будівель торгівлі. Даний договір укладено між ОСОБА_4 та ОСОБА_4 , від імені якого за довіреністю посвідченою Штефюком О.О., приватним нотаріусом Вижницького районного нотаріального округу 04.03.2019 року по р. №216 діє ОСОБА_3 . 
Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заперечуючи щодо задоволення позову послались на те, що ОСОБА_2 у період з 2015 по 2019 роки проходив військову службу та перебував у зоні проведення АТО, а тому не міг часто відвідувати батьків та схиляти їх до укладення договору довічного утримання. 13 березня 2019 року договори дарування від його імені підписувала ОСОБА_3 , оскільки він приймав участь в АТО. ОСОБА_1 надала письмову згоду на укладення договорів дарування, а нотаріус роз`яснив сторонам їх права та обов`язки. 
На підтвердження заперечень проти позову відповідачем ОСОБА_2 надано наступні докази: 
Копію військового квитка офіцеру запасу НОМЕР_3 від 16.08.2015 року з даних якого вбачається, що ОСОБА_2 приймав безпосередню участь у бойових діях на теритрії Луганської та Донецької області з 09.10.2015 року по 03.12.2015 року, з 28.03.2016 року по 20.05.2016 року, з 04.10.2016 року по 12.08.2016 року, з 18.08.2016 року по 30.10.2016 року, з 29.03.2017 року по 31.10.2017 року, з 16.03.2018 року по 30.04.2018 року. 
Копію посвідчення учасника бойових дій Серія НОМЕР_1 від 18.02.2016 року з даних якого вбачається, що ОСОБА_2 є учасником бойових дій. 
Копія довідки ІНФОРМАЦІЯ_2 №1175 від 14.10.2025 року з даних якого вбачається, що капітан ОСОБА_2 проходив військову службу в період з 16 серпня 2015 року по 18 березня 2019 року та з 14 березня 2022 року по 11 липня 2025 року проходив військову службу по мобілізації. Приймав безпосередню участь в бойових діях на території Донецької та Луганської областей в період з 09 жовтня 2015 року по 03 грудня 2015 року, з 28 березня 2016 року по 20 травня 2016 року, з 04 червня 2016 року по 12 серпня 2016 року, з 18 серпня 2016 року по 30 жовтня 2016 року, з 29 березня 2017 року по 31 жовтня 2017 року, з 16 березня 2018 року по 30 квітня 2018 року, з 07 травня 2018 року по 20 жовтня 2018 року. 
Копію заяви ОСОБА_1 від 13 березня 2019 року зареєстрованої в реєстрі за №261 з даних якого вбачається, що ОСОБА_1 , повністю розуміючи значення і правові наслідки своїх дій та без будь-якого тиску зі сторони, володіючи українською мовою, що дало їй можливість вільно спілкуватися з нотаріусом при складанні тексту цієї згоди, заявляє усім заінтересованим у тому особам про те, що дає згоду на дарування її чоловіком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , набутої ними в період зареєстрованого шлюбу, будівлі вагової та належної до неї земельною ділянкою площею 0,2000 га, за кадастровим номером 7320555300:01:004:0631, цільове призначення якої 03.07 - для будівництва і обслуговування будівель торгівлі, що розташовані в АДРЕСА_1 , їхньому синові ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Зміст ст.ст. 60-73 Сімейного кодексу України нотаріусом роз`яснено. Приватний нотаріусВижницького районного нотаріального округу Штефюк О.О. засвідчив справжність підпису ОСОБА_1 , який зроблено у його присутності. Особу ОСОБА_1 , яка підписала документ, встановлено, її дієздатність та факт реєстрації шлюбу перевірено. 
Копію заяви ОСОБА_1 від 13 березня 2019 року зареєстрованої в реєстрі за №262 з даних якого вбачається, що ОСОБА_1 , повністю розуміючи значення і правові наслідки своїх дій та без будь-якого тиску зі сторони, володіючи українською мовою, що дало їй можливість вільно спілкуватися з нотаріусом при складанні тексту цієї згоди, заявляє усім заінтересованим у тому особам про те, що дає згоду на дарування її чоловіком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , набутої ними в період зареєстрованого шлюбу, будівлі прохідної та належної до неї земельною ділянкою площею 0,2852га, за кадастровим номером 7320555300:01:003:1446, цільове призначення якої 03.07 - для будівництва і обслуговування будівель торгівлі, що розташовані в АДРЕСА_2 (чотирнадцять літ. «Л»), їхньому синові ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Зміст ст.ст. 60-73 Сімейного кодексу України нотаріусом роз`яснено. Приватний нотаріус Вижницького районного нотаріального округу Штефюк О.О. засвідчив справжність підпису ОСОБА_1 , який зроблено у його присутності. Особу ОСОБА_1 , яка підписала документ, встановлено, її дієздатність та факт реєстрації шлюбу перевірено. 
Судом встановлено, що предметом оспорюваних договорів дарування від 13 березня 2019 року є будівлі вагової, будівлі прохідної та земельних ділянок, право власності на які на момент посвідчення договору було зареєстровано за ОСОБА_4 , однак набуті у період перебування останнього у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 . 
Вирішуючи позовні вимоги про визнання недійсними заяв про надання згоди та договорів дарування, суд застосовує такі норми права. 
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав самостійного заробітку (доходу) з поважних причин.
Частина третя статті 368 ЦК України також визначає, що майно, набуте подружжям під час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Таким чином, законодавством закріплено презумпцію спільності майна подружжя, набутого у період шлюбу.
Зазначена презумпція означає, що майно, придбане під час шлюбу, вважається спільною сумісною власністю подружжя незалежно від того, на кого саме воно оформлене чи зареєстроване.
Згідно зі статтею 65 СК України дружина та чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, за взаємною згодою.
При цьому для укладення договорів, які потребують нотаріального посвідчення або державної реєстрації, згода другого з подружжя повинна бути письмовою та нотаріально посвідченою.
Згідно з частинами першою-четвертою статті 202 ЦК України правочин - це дія особи, яка спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.
Метою будь-якого правочину є досягнення певних юридичних наслідків, що мають істотне значення для сторін правочину.
Здійснення правочину законодавчо може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких настають на підставі закону незалежно від волі його суб`єктів).
У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети.
Отже, будь-який правочин є вольовою дією, а тому перед тим, як здійснювати оцінку на предмет дійсності чи недійсності, необхідно встановити наявність та вираження волі особи (осіб), яка (які) його вчинили.
Те, яким чином та у який спосіб здійснюється (оформлюється) вияв учасників правочину на набуття, зміну, припинення цивільних прав та обов`язків, передбачено статтею 205 ЦК України.
Так, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.
Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Тобто необхідно відрізняти правочин як вольову дію суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів, від письмового тексту правочину як форми вчинення правочину та способу зовнішнього прояву та фіксації волевиявлення особи.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) або уповноваженими на те особами (частини друга та четверта статті 207 ЦК України).
Підпис у договорі - це дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, що підпадає під поняття «правочин» (стаття 202 ЦК України), і стверджує про волевиявлення сторони.
Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений.
Наявність же сама по собі на письмовому тексті правочину підпису, вчиненого замість учасника правочину іншою особою (фактично невстановленою особою, не уповноваженою учасником), не може підміняти належну фіксацію волевиявлення самого учасника правочину та створювати для нього права та обов`язки поза таким волевиявленням.
Відсутність вольової дії учасника правочину щодо вчинення правочину (відсутність доказів такого волевиявлення за умови заперечення учасника правочину) не можна ототожнювати з випадком, коли волевиявлення учасника правочину існувало, але не відповідало ознакам, наведеним у частині третій статті 203 ЦК України: волевиявлення не було вільним чи не відповідало його внутрішній волі.
Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання правочину недійсним на підставі частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил статей 229-233 ЦК України.
Тобто як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів у випадках, коли існує волевиявлення учасника правочину, зафіксоване в належній формі (що підтверджується, зокрема, шляхом вчинення ним підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає волі цього учасника правочину. Тож внаслідок правочину учасники набувають права і обов`язки, що натомість не спричиняють для них правових наслідків.
У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, то правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли.
У випадку заперечення самого факту укладення правочину, як і його виконання, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.
Зазначений правовий висновок сформульовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року в справі № 227/3760/19.
Однією з підстав виникнення зобов`язання є договір (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).
Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків.
У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів, у тому числі вільне волевиявлення учасника правочину.
У статті 626 ЦК України закріплено поняття договору, яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (частина третя статті 626 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
У частині першій статті 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування (частина друга статті 717 ЦК України).
Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до частин першої, четвертої статті 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка.
Відповідно до частин першої, другої статті 724 ЦК України дарувальник має право відмовитися від передання дарунка у майбутньому, якщо після укладення договору його майновий стан істотно погіршився. Обдаровуваний має право у будь-який час до прийняття дарунка на підставі договору дарування з обов`язком передати дарунок у майбутньому відмовитися від нього.
Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19)).
Як вбачається з частини першої статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зроблено висновок щодо застосування статті 229 ЦК України та вказано, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)».
Відповідно до статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.
Тлумачення змісту статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.
Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні помилкових відомостей, надання підроблених документів тощо); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які вона повинна була зробити (зокрема умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення тощо).
Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.
У постанові Верховного Суду України від 29 квітня 2014 року у справі № 3-11гс14 зроблено висновок, що «обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю».
Правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.
Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі № 205/4829/17 (провадження № 61-15347св19), від 01 лютого 2023 року у справі № 755/17313/17 (провадження № 61-20436св21), від 18 жовтня 2023 року у справі № 450/2150/13-ц (провадження № 61-9199св23).
Надаючи оцінку наданим сторонами та безпосередньо дослідженим у судовому засіданні доказам судом встановлено, що:
позивачка ОСОБА_1 з ОСОБА_4 з 26.09.1964 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією витягу №00047612448 від 23.10.2024 року;
позивачка ОСОБА_1 в період з 2010 року по 2020 року періодично проходила стаціонарне лікування у закладах охорони здоров`я за встановленими діагнозами, що підтверджується копіями медичної документації;
позивачка ОСОБА_1 в період з 19.02.2019 року по 01.03.2019 року перебувала на стаціонарному лікуванні у Чернівецькому обласному ендокринологічному центрі, що підтверджується копією виписки з медичної карти стаціонарного хворого №275;
13.03.2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , від імені якого за довіреністю посвідченою Штефюком О.О., приватним нотаріусом Вижницького районного нотаріального округу 04.03.2019 року по р. №216 діє ОСОБА_3 було укладено наступні договори: 
договір дарування будівлі вагової, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований в реєстрі за № 264;
договір дарування земельної ділянки загальною площею 0,2000 га, з кадастровим номером 7320555300:01:004:0631, що розташована в АДРЕСА_1 , зареєстрований в реєстрі за №266;
договір дарування будівлі прохідної, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстрований в реєстрі за №263;
договір дарування земельної ділянки, загальною площею 0,2852 га, з кадастровим номером 7320555300:01:003:1446, що розташована в АДРЕСА_2 , зареєстрований в реєстрі за №265. 
Відповідно до умов спірних договорів приватним нотаріусом встановлено, що сторони володіючи повним обсягом цивільної дієздатності, повністю усвідомлюючи значення своїх дій та згідно з вільним волевиявленням, котре відповідає їхній внутрішній волі, маючи реальне настання правових наслідків уклали дані договори. 
Спірні договори посвідчено за згодою дружини дарувальника, що викладена в її заявах (п.11). 
13.03.2019 року позивачкою ОСОБА_1 надано згоду на дарування її чоловіком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , набутої ними в період зареєстрованого шлюбу, будівлі вагової та належної до неї земельною ділянкою площею 0,2000 га, за кадастровим номером 7320555300:01:004:0631, цільове призначення якої 03.07 - для будівництва і обслуговування будівель торгівлі, що розташовані в АДРЕСА_1 , їхньому синові ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Згода зареєстрована в реєстрі за №261; 
13.03.2019 року позивачкою ОСОБА_1 згоду на дарування її чоловіком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , набутої ними в період зареєстрованого шлюбу, будівлі прохідної та належної до неї земельною ділянкою площею 0,2852га, за кадастровим номером 7320555300:01:003:1446, цільове призначення якої 03.07 - для будівництва і обслуговування будівель торгівлі, що розташовані в АДРЕСА_2 (чотирнадцять літ. «Л»), їхньому синові ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Згода зареєстрована в реєстрі за №262; 
Зі змісту даних заяв вбачається, що ОСОБА_1 повністю розуміючи значення і правові наслідки своїх дій та без будь-якого тиску зі сторони, володіючи українською мовою, що дало їй можливість вільно спілкуватися з нотаріусом при складанні тексту цієї згоди, заявляє усім заінтересованим у тому особам про те, що надає дані згоди. Зміст ст.ст. 60-73 Сімейного кодексу України нотаріусом роз`яснено. При посвідчені оспорюваних згод приватний нотаріус Вижницького районного нотаріального округу Штефюк О.О. засвідчив справжність підпису ОСОБА_1 , який зроблено у його присутності. Особу ОСОБА_1 , яка підписала документ, встановлено, її дієздатність та факт реєстрації шлюбу перевірено. 
13 березня 2019 року зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 право власності на вищевказані об`єкти та земельні ділянки, що підтверджується копіями інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 28.09.2025. 
Судом також встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є учасником бойових дій та проходив військову службу в період з 16 серпня 2015 року по 18 березня 2019 року та з 14 березня 2022 року по 11 липня 2025 року проходив військову службу по мобілізації. Приймав безпосередню участь в бойових діях на території Донецької та Луганської областей в період з 09 жовтня 2015 року по 03 грудня 2015 року, з 28 березня 2016 року по 20 травня 2016 року, з 04 червня 2016 року по 12 серпня 2016 року, з 18 серпня 2016 року по 30 жовтня 2016 року, з 29 березня 2017 року по 31 жовтня 2017 року, з 16 березня 2018 року по 30 квітня 2018 року, з 07 травня 2018 року по 20 жовтня 2018 року, що підтверджується копією посвідчення, військовим квитком та довідкою ІНФОРМАЦІЯ_6 №1175 від 14.10.2025 року. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 – помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть. 
29.11.2024 року приватним нотаріусом Вижницького районного нотаріального округу Штефюком О.О. зареєстровано спадкову справу щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 . 
Вирішуючи цивільний спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.
Саме на позивача покладений обов`язок обґрунтувати свої вимоги поданими до суду доказами, тобто довести, що його права та інтереси порушуються, а тому потребують захисту.
Судочинство у цивільних судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.1 ст.12 ЦПК України).
Відповідно до аналогічних положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.
У постанові від 18.03.2020 року у справі №129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 року у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 року у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 року у справі №902/761/18 та від 04.12.2019 року у справі №917/2101/17.
Верховний Суд зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (постанова ВС від 21.09.2022 року у справі №645/5557/16-ц).
Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
У статті 78 ЦПК України закріплено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно статті 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
А згідно зі ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
У статті 89 ЦПК України закріплено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Судом встановлено, що спірні договори були вчинені за добровільної згоди ОСОБА_1 , яка надаючи нотаріально посвідчену згоду на укладення оспорюваних договорів дарування, фактично погодилась на дарування її чоловіком ОСОБА_4 належної їй частки у спільному майні подружжя.
Позивачкою не доведено, що на момент надання такої згоди вона помилялася щодо правової природи правочинів, їх змісту та правових наслідків, а також не усвідомлювала умов договорів.
Посилання позивачки на її похилий вік та стан здоров`я самі по собі не підтверджують факту введення її в оману та не свідчать про те, що її волевиявлення не відповідало її внутрішній волі. Вказані обставини не є доказом ні помилки щодо природи правочину, ні навмисного введення позивачки в оману.
Твердження позивачки стосовно того, що відповідач ОСОБА_2 з середини 2018 року систематично спонукав свого батька ОСОБА_4 укласти договір дарування та вчиняв умисні дії, спрямовані на введення ОСОБА_1 в оману щодо укладення договору довічного утримання, належними та допустимими доказами не підтверджено. 
Судом враховано що ОСОБА_2 у зазначений позивачкою період брав участь в антитерористичній операції та бойових діях, що підтверджується наданими суду доказами. Зазначена обставина підлягає оцінці судом у сукупності з іншими доказами та не узгоджується з твердженнями позивачки про його систематичний вплив на неї та постійне вчинення дій, спрямованих на введення її в оману.
Таким чином, аналізуючи зазначені норми закону, повно та всебічно з`ясувавши вищевказані обставини, які стосуються предмету доказування, та оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами у справі доказів суд вважає, що в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсними заяв про надання згоди та договорів дарування, - відмовити. 
Разом з цим, відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено з 12 березня 2020 р. на всій території України карантин.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX) було визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 Цивільним Кодексом України та строки визначені Господарським кодексом України, а саме ст. 232, 269, 322, 324 продовжуються на строк дії такого карантину.
У постановах Верховного Суду від 7 вересня 2022 року, прийнятій у справі №679/1136/21 (провадження № 61-5238св22) та від 20 квітня 2023 року, прийнятій у справі №728/1765/21 (провадження № 61-6640св21) зазначено, що «у пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК Україниу редакції Закону України від 30 березня 2020 року №540-IX перелічені всіс татті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)».
Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 р. № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» скасовано з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 р. на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.
Як визначено Прикінцевими та перехідними положеннями Цивільного кодексу України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259,362,559,681,728,786,129 3цього Кодексу, продовжуються на строк його дії (п.19) (у редакції на момент звернення до суду).
Як регламентовано ст.2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», правовою основою введення воєнного стану є Конституція України, цей Закон та указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України.
Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року за № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року, на території України введено воєнний стан із 05 год 30 хв 24 лютого 2022 року, який згодом неодноразово продовжувався у встановленому законом порядку і є чинним на даний час.
У постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 11 січня 2023 року у справі № 127/27446/20 було зазначено таке: «Запровадження та продовження строку воєнного стану у зв`язку з продовжуваною широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти України було визначено в законодавчому порядку. Запровадження воєнного стану може бути підставою, яка відповідно до частини 1 статті 127 ЦПК України повинна враховуватися під час вирішення питання щодо поновлення процесуального строку, якщо пропуск строку перебуває в прямому причиновому зв`язку з такими обставинами. Водночас якщо процесуальний строк був пропущений до початку війни, питання про його поновлення повинно вирішуватися з врахуванням причин, з яких строк був пропущений, та тривалості пропуску строку до запровадження воєнного стану".
Отже, у спірних правовідносинах позовна давність в силу п. п.12,19 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України на момент подання позову не спливла, а була продовджена на строк дії карантину та воєнного стану.
Таким чином твердження відповідачів та третьої особи на пропуск позивачкою трирічного строку на звернення до суду з даним позовом, оскільки заява-згода та оспорювані договори укладені 13 березня 2019 року, є необґрунтованими, оскільки при визначенні строку звернення до суду підлягають врахуванню положення пунктів 12, 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України щодо продовження перебігу позовної давності на відповідний період.
Оскільки в позові відмовлено, судові витрати покладаються на позивача, відповідно до ст.141 ЦПК України.
Відповідно до ч. 1, 7 ст. 158 ЦПК України, суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. У разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.
Ухвалою Вижницького районного суду Чернівецької області від 03 жовтня 2025 року в порядку забезпечення позову накласти арешт на нерухоме майно, а саме: будівлі вагової, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; земельної ділянки під будівлею вагової, загальною площею 0,2000 га, кадастровий номер 7320555300:01:004:0631; будівлі прохідної, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 ; земельної ділянки під будівлею прохідної, загальною площею 0,2852 га, кадастровий номер 7320555300:01:003:1446.
Враховуючи вищевикладене, клопотання відповідача ОСОБА_2 , на думку суду, необхідно скасувати забезпечення позову ОСОБА_1 , яке було встановлено ухвалою Вижницького районного суду Чернівецької області від 03.10.2025 року, накладенням арешту на нерухоме майно, а саме, а саме: будівлі вагової, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; земельної ділянки під будівлею вагової, загальною площею 0,2000 га, кадастровий номер 7320555300:01:004:0631; будівлі прохідної, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 ; земельної ділянки під будівлею прохідної, загальною площею 0,2852 га, кадастровий номер 7320555300:01:003:1446. 
На підставі викладеного, керуючись статтями 60,65 СК України, ст.202, 204, 207, 215, 229, 368, 717-724 ЦК України, 5, 7, 12, 13, 76, 77, 80, 81, 89, 158, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, Суд, -
УХВАЛИВ :
В задоволенні позову ОСОБА_1 , - відмовити. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення – з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Чернівецького апеляційного суду.
Позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_4 , місце проживання АДРЕСА_3 .
Відповідачі: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП – НОМЕР_5 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_4 ; 
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , РНОКПП – НОМЕР_6 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_4 
Третя особа: приватний нотаріус Вижницького районного нотаріального округу Чернівецької області Штефюк Олександр Олександрович, 59233, смт.Берегомет, вул.Центральна, 36-О/1, Вижницький район Чернівецька область.
Скасувати забезпечення позову ОСОБА_1 , яке було встановлено ухвалою Вижницького районного суду Чернівецької області від 03.10.2025 року, накладенням арешту на нерухоме майно, а саме, а саме: будівлі вагової, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; земельної ділянки під будівлею вагової, загальною площею 0,2000 га, кадастровий номер 7320555300:01:004:0631; будівлі прохідної, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 ; земельної ділянки під будівлею прохідної, загальною площею 0,2852 га, кадастровий номер 7320555300:01:003:1446. 
Суддя Іван КИБИЧ