САМАРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ДНІПРА
Справа №206/2173/26
2-о/206/102/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.07.2026 року Самарський районний суд міста Дніпра у складі:
головуючий суддя      Румянцев О.П.,
секретар судового засідання     Богатько Д.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпро цивільну справу окремого провадження за заявою  ОСОБА_1 , третя особа Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко Валентина Володимирівна про встановлення факту постійного провадження зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, -
за участю: представника заявника   Самсонової Н.В., -

ВСТАНОВИВ:

15 квітня 2026 року представник позивача ОСОБА_2 через систему «Електронний суд» звернувся до Самарського районного суду міста Дніпра із позовом в інтересах ОСОБА_1 , третя особа Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко Валентина Володимирівна про встановлення факту постійного провадження зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. В обґрунтування заявлених вимог представник заявника посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 (актовий запис №10), що видане 23.01.2020 року Кобеляцьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми). Після смерті чоловіка заявника відкрилася спадщина, оскільки спадкодавцю на час смерті належала частка у квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Це підтверджується Свідоцтвом на право власності на житло від 05.01.1998 року. До смерті ОСОБА_3 , постійно проживав за адресою: АДРЕСА_2 . Разом із ним проживала й заявник, яка офіційно знаходилася із ним в зареєстрованому шлюбі. Шлюб між спадкодавцем та заявником був зареєстрований Самарським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області 04 червня 2005 року, про що в книзі реєстрації зроблено актовий запис за №132 та видано свідоцтво про шлюб серія НОМЕР_2 . Чоловік заявника був родом з міста Кобеляки Полтавської області й був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 . Після одруження заявник разом із чоловіком мешкали за адресою: АДРЕСА_4 , де вона була офіційно зареєстрована. На те, що її чоловік зареєстрований за іншою адресою заявник не звертала уваги й в подальшому забула. За прийняттям спадщини заявник звернулася 18.12.2025 року до приватного нотаріуса Дніпровського нотаріального округу Лозенко В.В., однак постановою нотаріуса від 18.12.2025 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на належне ОСОБА_3 майно, оскільки порушений строк для прийняття спадщини, що встановлений ст.1270 Цивільного процесуального кодексу. Заявнику пояснили, що ним не було надано документів на підтвердження постійного проживання зі спадкодавцем на момент його смерті, а встановлений шестимісячний термін для подачі заяви про прийняття спадщини він пропустив. За оформленням спадщини після смерті чоловіка заявника із заявою до приватного нотаріуса Дніпровського нотаріального округу Лозенко В.В. з 13.01.2020 року по 18.12.2025 року жодна особа окрім заявника не зверталася. Вона єдина прийняла спадщину за законом після смерті свого чоловіка, оскільки проживала разом з ним, проте так і не отримала свідоцтва про право на спадщину. Станом на 13.01.2020 року заявник та її чоловік проживали разом у квартирі за адресою: АДРЕСА_5 . Таким чином, заявник, оскільки постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та у встановлений частиною першою статті 1270 ЦК України шестимісячний строк із заявою про відмову від її прийняття не зверталася, фактично прийняла спадщину. Просить суд встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , із спадкодавцем ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою: АДРЕСА_4 на час відкриття спадщини.
Ухвалою Самарського районного суду міста Дніпра від 16 квітня 2026 відкрито провадження по справі, призначено судове засідання та витребувано докази.
Представник заявника ОСОБА_2 в судовому засіданні заяву підтримала та просила її задовольнити в повному обсязі. 
Заінтересована особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. в судове засідання не з`явилася, повідомлялася про дату, час та місце розгляду справи, причини неявки суду невідомі.
Вислухавши пояснення представника заявника, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню з огляду на наступні підстави.
В судовому засіданні встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено шлюб, зареєстрований Самарським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області 04 червня 2005 року, про що в книзі реєстрації зроблено актовий запис за №132 та видано свідоцтво про шлюб серія НОМЕР_2 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим 23.01.2020 року Кобеляцьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), актовий запис №10.
Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на частку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала спадкодавцю на підставі свідоцтва на право власності на житло від 05.01.1998 року.
За прийняттям спадщини ОСОБА_1 звернулася 18.12.2025 року до приватного нотаріуса Дніпровського нотаріального округу Лозенко В.В., однак постановою нотаріуса від 18.12.2025 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на належне ОСОБА_3 майно, оскільки порушений строк для прийняття спадщини, що встановлений ст.1270 Цивільного процесуального кодексу. Заявнику пояснили, що ним не було надано документів на підтвердження постійного проживання зі спадкодавцем на момент його смерті, а встановлений шестимісячний термін для подачі заяви про прийняття спадщини він пропустив.
За оформленням спадщини після смерті чоловіка заявника із заявою до приватного нотаріуса Дніпровського нотаріального округу Лозенко В.В. з 13.01.2020 року по 18.12.2025 року жодна особа окрім заявника не зверталася.
Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_5 суду показала, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 все життя прожили разом, мають сина ОСОБА_6 , який мешкає у Америці. Вони мешкали у 10 квартирі, коли вона народилася, то вони жили разом. 
Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_7 суду показала, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 жили разом та постійно в квартирі АДРЕСА_6 . Леонід помер не в квартирі, це сталося на вулиці поряд з домом. 
Задовольняючи заяву суд виходив з наступного. 
Згідно ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Відповідно до положень ст.ст.1216-1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов?язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов?язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Черговість права на спадкування та перелік осіб, що входять до кожної з визначеної законом черги спадкоємців передбачено нормами ЦК України, зокрема, відповідно до ст.1261 ЦК України,  у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Частиною першою статті 1270 ЦК України встановлено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
За змістом п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів.
Відповідно до абз.3 п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця, яке визначається за правилами статті 29, частини другої статті 1221 ЦК. Якщо спадкодавець мав кілька місць проживання, місцем відкриття спадщини вважається останнє місце реєстрації спадкодавця.
Згідно пункту 23 цієї Постанови, якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою саме про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Частиною 1 ст.1296 ЦК України визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.
Щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. Для тих спадкоємців, які не проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є заява про це, подана до нотаріального органу (ч.1 ст.1269 ЦК України).
Згідно з п.п.4.10 п.4 гл.10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена. Тобто спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видачею свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактично прийняття спадщини і має бути доведений спадкоємцем.
Як випливає із п.3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, у разі відсутності у паспорті спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.
При цьому, слід враховувати, що чинним законодавством не розкривається постійного місця проживання фізичної особи, тому визнання цього факту розцінюється законом як встановлення факту, що має юридичне значення.
Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування», виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому розглядаються заяви про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Відповідно до ч.1 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Згідно зі ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені цим Законом.
Отже, відсутність реєстрації місця проживання не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами.
Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово вказував, що факт реєстрації місця проживання позивача за іншою адресою, ніж місце проживання й реєстрації спадкодавця, не має правового значення у таких спірних правовідносинах. Відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом.
Такі правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №404/2163/16, від 10 січня 2019 року у справі №484/747/17, від 01 липня 2020 року у справі №222/1109/17.
Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі №569/15147/17 вказав, що частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.
Аналогічні правові висновки викладено Верховним Судом у постанові від 12 січня 2022 року у справі №446/53/16-ц.
Відповідно до ч.2 ст.3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Суд приймає до уваги показання свідків, які є послідовними, логічними та такими, що узгоджуються між собою, а також з іншими дослідженими у справі доказами, а тому суд визнає їх достовірними та покладає в основу свої висновків. 
За встановлених обставин, суд знаходить доведеним те, що до смерті ОСОБА_3 постійно проживав за адресою: АДРЕСА_4 . Разом із ним проживала ОСОБА_1 , яка офіційно знаходилася із ним в зареєстрованому шлюбі. 
Оскільки заявник постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та у встановлений частиною першою статті 1270 ЦК України шестимісячний строк із заявою про відмову від її прийняття не зверталася, фактично прийняла спадщину.
На підставі встановлених в судовому засіданні фактичних обставин, що мають суттєве значення для справи та підтверджуються належними, достатніми та допустимими доказами, суд приходить до висновку, що факт проживання ОСОБА_1 однією сім`єю із спадкодавцем ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , за адресою: АДРЕСА_4 , на час відкриття спадщини.
Заява є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.
Встановлення цього факту не суперечить чинному законодавству й тягне для заявника юридичні наслідки, які мають для нього значення.
Приймаючи рішення про встановлення факту постійного проживання заявниці зі спадкодавцем, суд не визнає за заявником права власності на спадкове майно та не позбавляє осіб, віднесених до іншої черги спадкування, права звернутися у встановленому законом порядку із заявою про прийняття спадщини. 
Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.6 СК України, ст.ст.29, 1261, 1268, 1270 ЦК України, ст.ст. 6-13, 33-34, 76-81, 83, 84, 89, 133, 141, 223, 258-259, 263-265, 268, 272-273, 280-284, 315 ЦПК України, суд - 

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 ), заінтересована особа Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко Валентина Володимирівна ( АДРЕСА_7 ) про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини – задовольнити.
Встановити факт спільного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із спадкодавцем ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_4 на, час відкриття спадщини.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя          О.П.Румянцев