ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

22 липня 2026 року 
м. Київ
справа № 185/2432/25
провадження № 61-5809 св 26
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),
суддів: Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,
учасники справи:
позивач - акціонерне товариство «Сенс Банк»,
відповідач -  ОСОБА_1 , 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду 
від 31 березня 2026 року у складі колегії суддів: Халаджи О. В., Агєєва О. В., 
Гапонова А. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина
Короткий зміст позовної заяви 
У березні 2025 року акціонерне товариство «Сенс Банк» (далі - АТ «Сенс Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості 
за кредитним договором у загальному розмірі 401 145,28 грн, у тому числі: заборгованість за кредитом - 212 878,51 грн, заборгованість за відсотками - 188 266,77 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначало, що 19 листопада 2021 року між відповідачкою та АТ «Альфа-Банк» укладено угоду про надання споживчого кредиту № 501394148, також сторонами підписаний паспорт споживчого кредиту, в якому вказані основні умови кредитування.
12 серпня 2022 року АТ «Альфа-Банк» змінило найменування на АТ «Сенс Банк».
Відповідачка не виконувала зобов`язання щодо повернення кредиту, що призвело до виникнення вказаної заборгованості.
Ураховуючи викладене, АТ «Сенс Банк» просило суд їх позов задовольнити.

Короткий зміст рішень суду першої інстанції
Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області 
від 06 жовтня 2025 року у складі судді Болдирєвої У. М. позов АТ «Сенс Банк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Сенс Банк» заборгованість за кредитним договором від 19 листопада 2021 року № 501394148 у загальному розмірі 401 145,28 грн, у тому числі: заборгованість за кредитом - 212 878,51 грн, заборгованість за відсотками - 188 266,77 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Сенс Банк» судові витрати зі сплати судового збору у сумі 4 813,74 грн. Відмовлено АТ «Сенс Банк» у відшкодуванні судових витрат на професійну правничу допомогу.
Рішення міськрайонного суду мотивовано тим, що відповідачка не виконувала зобов`язання щодо повернення кредиту, що призвело до виникнення заборгованості,відомості про погашення цієї заборгованості відсутні. Спростовуючи доводи відповідачки, суд вказав, що нею не надано доказів того, що кредитні кошти на її рахунок банком не перераховувалися. Наявність кримінального провадження стосується заволодіння кредитними коштами з рахунку відповідачки невідомими особами і не стосується обставин спору у цій справі. 

Короткий зміст судових рішень суду апеляційної інстанції 
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 10 січня 
2026 року звернулася до суду апеляційної інстанції із апеляційною скаргою на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області 
від 06 жовтня 2025 року. 
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 02 березня 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 жовтня 2025 року залишено без руху. 
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що апеляційну скаргу подано зпропуском строкуна апеляційне оскарження, а причини пропуску строку, на які посилається заявниця, не можуть бути визнані судом поважними.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 31 березня 2026 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 жовтня 2025 року у справі відмовлено. 
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що вказані відповідачкою причини пропуску строку на апеляційне оскарження, а саме: перебування її на стаціонарному лікуванні з 04 листопада 2025 року до 14 листопада 2025 року, перебування після 14 листопада 2025 року за рекомендацією лікарів на амбулаторному лікуванні, а також те, що м. Павлоград знаходиться під щоденними обстрілами і можливості звернутися до адвоката за правовою допомогою у неї не було, частково не доведено та не є поважними причинами. Останньою не надано доказів проходження амбулаторного лікування, а також не надано доказів відсутності адвокатів у м. Павлограді на час, в який передбачено строк оскарження рішення суду. В аспекті дотримання строку на апеляційне оскарження та врахування поважності причин пропуску такого строку апеляційний суд послався на статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та релевантну практику Верховного Суду. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У квітні 2026 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 31 березня 2026 року, в якій просить оскаржуване судове рішення скасувати, справу направити до суду апеляційної інстанції для розгляду її апеляційної скарги. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 08 травня 2026 року касаційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 31 березня 2026 року залишено без руху з наданням строку для усунення її недоліків. Зазначено строк виконання ухвали та попереджено про наслідки її невиконання.
У наданий судом строк ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із заявою на виконання вимог ухвали Верховного Суду від 08 травня 2026 року й надала відповідні докази.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 травня 2026 року відкрито касаційне провадження у цій справі, витребувано матеріали справи № 185/2432/25 із Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області. Надано учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
У червні 2026 року справа надійшла до Верховного Суду. 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 липня 2026 року справу призначено до судового розгляду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що оскаржувана ухвала суду апеляційної інстанції є незаконною та необґрунтованою.
Вказує, що своєчасно подати апеляційну скаргу не мала можливості з поважних причин, оскільки в період з 13 жовтня 2025 року по 22 жовтня 2025 року та в період з 04 листопада 2025 року по 14 листопада 2025 року перебувала на стаціонарному лікуванні. Також зазначає, що вона не має юридичної освіти, а знайти адвоката в 
м. Павлограді під час війни неможливо з тих підстав, що місто постійно перебуває під обстрілами, більшість адвокатів покинули його, а ті, хто залишився, не мають можливості повноцінно працювати через відсутність світла або вимушені перебувати в укриттях.
Відзив на касаційну скаргу до суду не надходив.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій 
статті 389 ЦПК України. Касаційна скарга обґрунтовується неправильним застосуванням апеляційним судом норм процесуального права (абзац 6 
частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скаргаОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
У пункті 8 частини другої статті 129 Конституції України визначено, що до основних засад судочинства належить забезпечення права на апеляційний перегляд справи.
Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (§ 59 рішення ЄСПЛ у справі «De Geouffre de la Pradelle v. France» від 16 грудня 1992 року, заява № 12964/87).
У § 36 рішення у справі «Bellet v. France» від 04 грудня 1955 року, заява № 23805/94, ЄСПЛ зазначив, що «стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».
При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ у справі «Дія 97 проти України» від 21 жовтня 2010 року).
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частиною першою статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Відповідно до частин першої та другої статті 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Згідно із частинами третьою, четвертою статті 357 ЦПК України апеляційна скарга залишається без руху у випадку, якщо вона подана після закінчення визначених строків, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження будуть визнані неповажними, суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у порядку, встановленому статтею 358 цього Кодексу.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 358 ЦПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.
Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, суд апеляційної інстанції виходив з того, що наведені ОСОБА_1 підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження є неповажними.
Верховний Суд погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції. 
Суд установив, що 06 жовтня 2025 року судом першої інстанції було ухвалено рішення, яке згідно довідки про доставку електронного документу відповідачка отримала в електронному кабінеті 06 жовтня 2025 року 21:03:06. Також матеріалами справи встановлено, що 23 жовтня 2025 року відповідачкою безпосередньо у приміщенні суду було отримано копію рішення суду першої інстанції (а. с. 73-74).
У якості поважності пропуску строку на апеляційне оскарження  ОСОБА_1 наголошувала на тому, що до 14 листопада 2025 року перебувала на стаціонарному лікуванні.
Також вказувала на те, що після 14 листопада 2025 року за рекомендацією лікарів знаходилась на амбулаторному лікуванні та зазначала, що Павлоград знаходиться під щоденним обстрілами, можливості звернутись до адвоката за правовою допомогою у неї не було.
Строк звернення до суду (строк оскарження судового рішення) - це проміжок часу протягом якого особа має право звернутися до суду (оскаржити судове рішення). Поважними причинами пропуску процесуального строку є ті, які унеможливлюють або ускладнюють можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк, є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась до суду, пов'язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду та підтверджені належними і допустимими доказами.

Незнання про порушення своїх прав через байдужість або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Установлення законом процесуальних строків передбачено з метою дисциплінування учасників судочинства та своєчасного виконання ними передбачених нормами ЦПК України певних процесуальних дій. Інститут строків у процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в спірних правовідносинах, а також стимулює учасників процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов'язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду, відносини стають стабільними. Без наявності строків на процесуальну дію або без їх дотримання в судочинстві виникнуть порушення прав учасників процесу. Недотримання встановлених законом строків зумовлює чітко визначені юридичні наслідки.

Надаючи оцінку доводам касаційної скарги про те, що наявність воєнного стану та постійні обстріли м. Павлограда унеможливили подання апеляційної скарги в передбачений законодавством процесуальний строк, Верховний Суд зазначає таке.

Відповідно до Закону України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» затверджено відповідний Указ Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, яким у зв'язку з військовою агресією російської федерації проти України введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Цей строк неодноразово продовжувався і діє по цей час. 

Згідно зі статтею 1 Закону України від 12 травня 2015 року № 389-VIII «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Введення на території України воєнного стану не зупинило перебіг процесуальних строків звернення до суду з позовами. 

Питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов'язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. 

Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку.
Питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (рішення ЄСПЛ від 26 квітня 2007 року у справі «Олександр Шевченко проти України», заява № 8371/02, від 14 жовтня 2003 року 
у справі «Трух проти України», заява № 50966/99).
Отже, вирішення питання про поновлення процесуального строку належить до дискреційних повноважень суду і у кожній конкретній справі суд має ґрунтовно перевіряти, чи є обставини, на які посилається заявник, такими, що свідчать про наявність поважних причин для поновлення строку.
Аналогічні висновки щодо порядку обчислення строків звернення до суду у справах з подібними спірними правовідносинами, а також оцінки поважності причин їх пропуску викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду: від 22 січня 2020 року у справі № 9901/518/19 (провадження № 11-1190заі19), від 05 лютого 2020 року у справі № 901/520/19 (провадження № 11-1191заі19), від 30 вересня 2020 року у справі № 9901/68/20 (провадження № 11-157заі20), від 09 лютого 2022 року у справі № 9901/473/21 (провадження № 11-515заі21) та інших. 
У цій конкретній справі апеляційним судом достовірно і правильно встановлено, що  ОСОБА_1 23 жовтня 2025 року отримала копію рішення суду першої інстанції, а в період з 13 жовтня 2025 року по 22 жовтня 2025 року та в період з 04 листопада 2025 року по 14 листопада 2025 року перебувала на стаціонарному лікуванні.
Після цієї дати жодних доказів поважності причин пропуску процесуального строку на апеляційне оскарження заявник не надала. Перебування на амбулаторному лікуванні після 14 листопада 2025 року є недоведеним. Відповідачка не надала жодних належних та допустимих медичних документів (довідок, виписок, листків непрацездатності), які б підтверджували факт хвороби та неможливість вчинення процесуальних дій у цей період.
Сама лише згадка про перебування міста Павлоград під обстрілами не є автоматичною підставою для поновлення строків. Відповідачка не довела, як саме безпекова ситуація в конкретні дні завадила їй подати апеляційну скаргу (наприклад, шляхом поштового відправлення або через систему «Електронний суд»). 
Твердження заявника про неможливість звернутися до адвоката є суб`єктивним. Матеріали справи не містять доказів відсутності адвокатів у м. Павлоград або існування об`єктивних перешкод для отримання правничої допомоги (зокрема, дистанційно або безоплатної правової допомоги).
При цьому Верховний Суд звертає увагу на те, що протягом розгляду справи в районному суді ОСОБА_1 вела активні дії щодо захисту своїх прав. Так, вона регулярно подала відповідні процесуальні заяви: 21 березня 2025 року - про ознайомлення зі справою та отримання копій документів зі справи (а. с. 51); 31 березня 2025 року - комп`ютерний текст заяви про зупинення провадження у справі у зв`язку з наявністю кримінального провадження (а. с. 52-53); 31 березня 2025 року надала суд копію заяви до банку з проханням відстрочити сплату по кредитному договору (а. с. 55); після відмови суду у зупиненні провадження у справі (ухвала від 04 квітня 2025 року - а. с. 57-59) відповідачка 09 липня 2025 року звернулася до суду із заявою про долучення до справи довідки із правоохоронного органу про стан кримінального провадження (а. с. 64).
Зазначені активні процесуальні дії відповідачки свідчать про те, що під час воєнного стану і постійних, як вона зазначає, обстрілів м. Павлограда, вона цікавилася ходом розгляду цивільної справи, подавала до суду мотивовані заяви, отримувала на них відповіді. Тому доводи касаційної скарги, що надалі вона не могла реалізувати своє право на своєчасне апеляційне оскарження рішення є безпідставними. 
Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального 

права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (стаття 410 ЦПК України).
Керуючись статтями 400, 406, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 31 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, 
є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник 
Судді: І. Ю. Гулейков
Г. В. Коломієць 
Р. А. Лідовець
Ю. В. Черняк