Справа № 342/376/26 
Провадження № 22-ц/4808/1681/26 
Головуючий у 1 інстанції Федів Л. М. 
Суддя-доповідач Томин 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 серпня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
головуючої   Томин О. О.,
суддів:   Бойчука І. В., Пнівчук О. В.,
за участю секретаря Кузнєцова В. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Кривки Миколи Володимировича на ухвалу Городенківського районного суду від 30 червня 2026 року, постановлену в складі судді Федів Л. М. у м. Городенці, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2026 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.
В обґрунтування позову вказав, що 18 лютого 2022 року між сторонами було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Івано-Франківську Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) внесено актовий запис № 285.
Протягом останніх трьох років відносини позивача з відповідачкою суттєво погіршувались, в результаті чого між ними зникло взаєморозуміння. Спроби примиритися не дали бажаних результатів, оскільки у них різні погляди на сімейне життя та обов`язки. Через постійні сварки позивач та відповідача стали між собою чужими людьми. Спільних дітей, спільного нажитого майна у них немає.
Таким чином, подружні відносини між ними припинилися більше ніж два роки до подання позову. Сторони проживають окремо, спільне господарство не ведуть. У відповідачки є намір створити сім`ю з іншим чоловіком, а позивач фактично створив сім`ю з іншою жінкою. Подальше спільне проживання і збереження шлюбу між ними є неможливим та суперечить їхнім інтересам.
Зазначив, що ОСОБА_2 не заперечує проти розірвання шлюбу, однак оскільки не хоче займатися процедурою розлучення разом з позивачем, виникла необхідність звернутися до суду за захистом своїх прав та просити розірвати шлюб в судовому порядку.
Відповідачка не має постійного місця проживання (перебування) на території України, є громадянкою російської федерації, проживала нетривалий період за адресою фактичного проживання позивача у АДРЕСА_1 . Не заперечує щодо розгляду цієї справи за місцем проживання позивача. Тобто між сторонами є домовленість щодо розгляду спору за місцем проживання позивача.
Посилаючись на зазначені обставини та норми законодавства, позивач просив суд розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який було зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Івано-Франківську Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) 18 лютого 2022 року (актовий запис № 285), про що видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 .
Короткий зміст оскаржуваної ухвали суду
Ухвалою Городенківського районного суду від 30 червня 2026 року позовну заяву ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Кривка Микола Володимирович, до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу залишено без розгляду. Роз`яснено позивачу положення ч. 2 ст. 257 ЦПК України, згідно з яким особа, позов якої залишено без розгляду, після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду, має право звернутися до суду повторно.
Короткий зміст та узагальнюючі доводи апеляційної скарги
Не погодившись із вказаною ухвалою суду, представник ОСОБА_1 – адвокат Кривка М. В. подав апеляційну скаргу. Вважає таку ухвалу незаконною та необґрунтованою, постановленою із порушенням норм процесуального права.
Вказує, що суд 22.06.2026 після відкриття провадження у справі на підставі ч. 10 ст. 28 ЦПК України залишив позовну заяву без руху, а в подальшому ухвалою від 30.06.2026 – без розгляду, фактично позбавивши позивача, громадянина України, права на судовий захист.
Зазначає, що шлюб між позивачем та відповідачкою було укладено до початку повномасштабної війни, а саме 18.02.2022. Розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем здійснюється за законом України.
Вважає, що правильним є застосування норми ч. 1 ст. 60 Закону України «Про міжнародне приватне право», яка вказує, зокрема, що правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один із подружжя все ще має місце проживання у цій державі. Позивач ОСОБА_1 лише тимчасово проживає за межами України, є громадянином України, та жодним чином не втратив правовий зв`язок із державою Україна (доказ реєстрації місця проживання наявний в матеріалах справи).
В оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції посилається виключно на п.п. 11-13 ст. 187 ЦПК України, в той же час жодним чином не застосовуючи ст. 257 ЦПК України. Разом з тим, жодна норма ст. 257 ЦПК України не містить посилання на ст. 187 ЦПК України.
Вважає, що в даному випадку необхідно застосовувати буквальне тлумачення норми статті 257 ЦПК України, адже залишення без руху після відкриття провадження у справі на підставі статті 187 ЦПК України може бути з інших підстав, наприклад ненадіслання позовної заяви з додатками відповідачу. В той же час, відкриття провадження у справі на підставі ч. 10 ст. 28 ЦПК України (за останнім відомим місцем перебування відповідачки в Україні) та в подальшому, залишення цього ж позову без розгляду через нібито неусунення недоліків позивачем свідчить про обмеження судом доступу до правосуддя позивачу, оскільки ним не заперечено, що відповідач - ОСОБА_2 як станом на момент укладення шлюбу - 18.02.2022, так і зараз не має зареєстрованого місця проживання в Україні.
При цьому, стороною позивача було вжито всіх вичерпних заходів щодо отримання від Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби України документів відповідачки, які стали підставою для укладення шлюбу. Проте, оскільки це персональні дані останньої, і позивачу було відмовлено у їх витребуванні, він заявив у заяві про усунення недоліків клопотання про витребування таких документів з метою належного розгляду цієї справи.
На думку апелянта, сам факт відсутності реєстрації місця проживання в Україні, тим більше, за умови подання відповідачкою особисто підписаної заяви про визнання позову, не є та не може бути перешкодою для звернення до суду з позовом та доступу до правосуддя.
Вважає, що суд поставив його в такі умови, за яких він в принципі не може виправити недоліки позову. Адже, з однієї сторони, просить надати доказ реєстрації місця проживання відповідачки за межами України, зокрема в російській федерації, що є неможливим, а з іншої – в оскаржуваній ухвалі сам пише про факт розірвання дипломатичних відносин внаслідок війни.
Вказує, що коли місцевий суд вважав за необхідне передати справу на розгляд Верховному суду з метою визначення підсудності на підставі статті 29 ЦПК України, то міг її передати. В свою чергу позивач ОСОБА_1 надав все необхідне для її розгляду за законодавством України.
Просить апеляційну скаргу задовольнити, ухвалу Городенківського районного суду від 30.06.2026 скасувати, а справу направити для продовження розгляду до Городенківського районного суду з метою вирішення питання за ст. 29 ЦПК України та передачі справи з метою визначення підсудності спору до Касаційного цивільного суду Верховного суду; ухвалу Городенківського районного суду від 30.06.2026 скасувати, а справу в поряду ст. 29 ЦПК України направити до Касаційного цивільного суду Верховного суду з метою визначення підсудності цього спору.
Позиція інших учасників справи
Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інтонації не надходив, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Заяви (клопотання) учасників справи
Учасники справи в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.
З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, строків розгляду апеляційної скарги колегія суддів ухвалила про розгляд справи за відсутності сторін.
Позиція Івано-Франківського апеляційного суду
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Ухвала Городенківського районного суду від 30 червня 2026 року зазначеним вимогам не відповідає.
Фактичні обставини справи
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, у квітні 2026 року ОСОБА_1 звернувся до Городенківського районного суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу. Просив суд розірвати шлюб, укладений між ним та ОСОБА_2 , який було зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Івано-Франківську Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) 18 лютого 2022 року (актовий запис № 285), про що видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с. 1-3).
У позовній заяві позивачем зазначено останнє відоме місце проживання відповідачки: АДРЕСА_1 .
З доданої копії Свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Івано-Франківську Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) 18 лютого 2022 року, копії паспорта вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою російської федерації (а.с. 5, 6).
Згідно повідомлення Городенківської міської ради № 1647 від 06.04.2026, отриманого на запит суду щодо доступу до персональних даних, за даними реєстру територіальної громади відомості про зареєстроване місце проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відсутні (а.с. 18).
Відповідно до інформації Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби від 12.03.2026, яка долучена представником позивача до заяви про усунення недоліків, за даними ЗМУ ДМС ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованою/знятою з реєстрації місця проживання не значиться (а.с. 103 (зворот)).
Згідно копії Свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Івано-Франківську Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) 18 лютого 2022 року, копії паспорта ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянином України (а.с. 5, 10-11).
За змістом Витягу з реєстру територіальної громади від 12.02.2026 ОСОБА_1 з 04.02.2020 по вказаний час зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 7).
Згідно копії Договору оренди житлового приміщення в режимі оказійного найму від 25.03.2026, перекладеного з польської мови на українську, ОСОБА_3 орендує житлове приміщення у м. Варшава, Республіка Польща.
Ухвалою Городенківського районного суду від 07 квітня 2026 року провадження у справі було відкрито на підставі ч.ч. 2, 9 ст. 28 ЦПК України; постановлено справу розглядати в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
Ухвалою Городенківського районного суду від 22 червня 2026 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви, визначений ч. 11 ст. 187 ЦПК України, зокрема, шляхом надання належної інформації про реєстрацію дійсного місця проживання або перебування відповідачки, чи інформації щодо останнього відомого зареєстрованого місця проживання або перебування відповідачки. Ззначено, що ні до позовної заяви, ні в судовому засіданні будь-якої належної інформації про реєстрацію дійсного місця проживання або перебування відповідачки, чи інформації щодо останнього відомого зареєстрованого місця проживання або перебування відповідачки суду не надано. Також у матеріалах справи відсутні належні докази щодо домовленості подружжя та/або згоди відповідача про розгляд справи за місцем проживання позивача.
Ухвалою Городенківського районного суду від 30 червня 2026 року позовну заяву залишено без розгляду на підставі п. 8 ч. 1 ст. 257 ЦПК України. Роз`яснено позивачу положення ч. 2 ст. 257 ЦПК України, згідно з яким особа, позов якої залишено без розгляду, після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду, має право звернутися до суду повторно.
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
Постановляючи ухвалу про залишення позову без розгляду, суд першої інстанції керувався тим, що розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем, а також шлюбу іноземців між собою в Україні здійснюється за законом України. Однак, на виконання ухвали суду про залишення позову без руху позивачем не надано суду доказів того, що відповідач має або мала місце проживання в Україні, зокрема, не надано інформації про реєстрацію дійсного місця проживання або перебування відповідачки, та/або інформації щодо останнього відомого зареєстрованого місця проживання або перебування відповідачки (в тому числі на момент реєстрації шлюбу у м. Івано-Франківську із позивачем). Заява про визнання позовних вимог, підписантом якої вказано ОСОБА_4 , не може вважатися належним доказом щодо домовленості подружжя та/або згоди відповідача про розгляд справи за місцем проживання позивача, оскільки така долучена до позовної заяви та надіслана поштовим зв`язком на адресу суду позивачем/представником позивача, а не самою відповідачкою. Отже, позивачем та його представником не усунуто недоліки, вказані в ухвалі Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 22.06.2026. А тому згідно з ч. 13 ст. 187 ЦПК України позовну заяву слід залишити без розгляду.
Апеляційний суд не може погодитися із таким висновком місцевого суду, з огляду на наступне.
Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України, статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, визначеному ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Статтею 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно вимог п. 2 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити: повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку, офіційної електронної адреси та адреси електронної пошти.
За змістом ч. 11 ст. 187 ЦПК України суддя, встановивши, після відкриття провадження у справі, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175, 177 цього Кодексу, постановляє ухвалу не пізніше наступного дня, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення позивачу ухвали.
Якщо позивач усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, суд продовжує розгляд справи, про що постановляє ухвалу не пізніше наступного дня з дня отримання інформації про усунення недоліків. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, позовна заява залишається без розгляду (ч.ч. 12, 13 ст. 187 ЦПК України).
З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 звернувся до Городенківського районного суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу. У позовній заяві зазначив останнє відоме місце проживання відповідачки: АДРЕСА_1 .
З доданої копії Свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Івано-Франківську Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) 18 лютого 2022 року, копії паспорта вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою російської федерації.
Відповідно до повідомлення Городенківської міської ради № 1647 від 06.04.2026, інформації Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби від 12.03.2026 за даними реєстру територіальної громади відомості про зареєстроване місце проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відсутні; за даними ЗМУ ДМС ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованою/знятою з реєстрації місця проживання не значиться.
Відтак, предметом позову у цій справі є розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем (громадянкою російської федерації).
Частиною 1 ст. 27 ЦПК України передбачено, що позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.
Згідно роз`яснень, викладених у пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», позов про розірвання шлюбу з особою, яка не має в Україні місця проживання або місце проживання якої невідоме, може пред`являтися за місцем знаходження майна відповідача, або за останнім відомим місцем його проживання чи перебування (ч. 10 ст. 110 ЦПК) (1618-15), а у випадку, коли з позивачем проживають його малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров`я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача - за місцем проживання позивача. За домовленістю подружжя справа може розглядатися за місцем проживання будь-кого з них (ч. 2 ст. 110 ЦПК).
Відповідно до ст. 111 ЦПК (1618-15) Верховний Суд України визначає підсудність справи про розірвання шлюбу тільки в разі, якщо ніхто з подружжя не проживає в Україні.
У разі розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства, один з яких проживає в Україні, питання підсудності визначається за загальними правилами, встановленими ст. 110 ЦПК (1618-15).
За приписами ч. 9 ст. 28 ЦПК України позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред`являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи).
Згідно ч. 10 ст. 28 ЦПК України позови до відповідача, який не має в Україні місця проживання чи перебування, можуть пред`являтися за місцезнаходженням його майна або за останнім відомим зареєстрованим місцем його проживання чи перебування в Україні.
Згідно з абзацом 2 ч. 1 та ч. 9 ст. 187 ЦПК України якщо відповідачем вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суд відкриває провадження не пізніше наступного дня з дня отримання судом у порядку, передбаченому частиною восьмою цієї статті, інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача. Якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд надсилає справу за підсудністю в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 8 ст. 187 ЦПК України суддя з метою визначення підсудності може також користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру.
Частиною 10 ст. 187 ЦПК України передбачено, що якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи, суд вирішує питання про відкриття провадження у справі. Подальший виклик такої особи як відповідача у справі здійснюється через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 569/2295/19 (провадження № 61-14212св19) зазначено, що «повернення позовної заяви позивачеві із вказаних в оскаржуваних судових рішеннях підстав законом не передбачено, оскільки у разі встановлення того, що справа не підсудна цьому суду, суд надсилає її за підсудністю в порядку, встановленому статтею 31 ЦПК України, а у разі якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи, суд вирішує питання про відкриття провадження у справі».
Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 501/2443/18, у постанові Верховного суду від 12 травня 2022 року у справі № 552/3486/20.
Відповідно до ч. 3 ст. 5 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» іноземці та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, мають право на вибір місця проживання, крім обмежень, встановлених статтею 13 цього Закону.
Згідно ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вільний вибір місця проживання чи перебування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати; місце перебування - житло або спеціалізована соціальна установа для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, у якому особа, яка отримала довідку про звернення за захистом в Україні, проживає строком менше шести місяців на рік або отримує соціальні послуги; місце проживання - житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також апартаменти (крім апартаментів у готелях), кімнати та інші придатні для проживання об`єкти нерухомого майна, заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), в яких особа отримує соціальні послуги.
Згідно зі ст. 497 ЦПК України підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Частиною 1 ст. 29 ЦПК України визначено, що підсудність справ за участю громадян України, якщо обидві сторони проживають за її межами, а також справ про розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства, які проживають за межами України, визначається суддею Верховного Суду, визначеним у порядку, передбаченому статтею 33 цього Кодексу, одноособово.
Виходячи із тлумачення ст. 29 ЦПК України та враховуючи роз`яснення, викладені у п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 № 11, Верховний Суд визначає підсудність справи про розірвання шлюбу тільки в разі, якщо ніхто з подружжя не проживає в Україні.
У частинах першої та третій статті 3 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється, зокрема, у формі, коли хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою.
Під час вирішення питання про визначення підсудності спору про розірвання шлюбу суди керуються положеннями ЦПК України та Законом України «Про міжнародне приватне право», якими встановлено порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок.
Частиною першою статті 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином.
Припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу (ст. 63 зазначеного Закону).
Пунктом 7 ч. 1 ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що суди розглядають будь-які справи з іноземним елементом, у випадках, зокрема, якщо дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України.
У справі, ухвала в якій переглядається, зі змісту позовної заяви вбачається, що останнім відомим позивачу місцем проживання відповідачки ОСОБА_2 є: АДРЕСА_1 . І за цим місцем проживання у відповідності до вимог ч.ч. 9, 10 ст. 28 ЦПК України позивачем подано позовну заяву, так як місце реєстрації проживання або перебування відповідачки невідоме, і матеріалами справи підтверджено, що вона не має на даний час в Україні місця проживання чи перебування.
При цьому цивільним процесуальним законодавством на позивача не покладено обов`язок доводити факт того, що відповідач дійсно проживає за вказаною в позовній заяві адресою, чи надавати докази спільного проживання сторін на території України, наявності (або відсутності) угоди, згідно якої сторони передбачили підсудність такої справи (про розірвання шлюбу) судам України або іноземним судам; домовленості подружжя про розгляд справи за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них. Тим більше, враховуючи те, що шлюб між сторонами було укладено на території України.
У випадку відсутності можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача у справі суд повинен здійснювати його виклик через його оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, що прямо передбачено ч. 10 ст. 187 ЦПК України.
Враховуючи викладене, а також те, що інше місце реєстрації проживання або перебування відповідача невідоме, підсудність цієї справи повинна визначатися за останнім відомим позивачу зареєстрованим місцем проживання або перебування відповідача.
За наведених обставин, у суду першої інстанції були відсутні підстави для залишення без розгляду позовної заяви.
За висновками ЄСПЛ, право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі «Белле проти Франції» від 04 грудня 1995 року). Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року).
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.
Залишаючи позовну заяву без розгляду, суд першої інстанції не звернув уваги на наведені вище норми та допустив порушення норм процесуального права, що призвело до постановлення помилкової ухвали.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Таким чином, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала про залишення позовної заяви без розгляду – скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Кривки Миколи Володимировича задовольнити частково.
Ухвалу Городенківського районного суду від 30 червня 2026 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча:   О. О. Томин
Судді:   І. В. Бойчук
О. В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 21 серпня 2026 року.