| ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/21995/19 Головуючий у 1 інстанції: Каленюк Ж.В.
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2026 року м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Судді-доповідача Вівдиченко Т.Р.
Суддів Аліменка В.О.
Безименної Н.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 09 травня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у м. Києві (далі - ГУ ДПС у м. Києві), в якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №0358456-1310-2655 від 12.08.2019, прийняте Головним управління ДФС у м. Києві.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 09 травня 2025 року в задоволенні позову відмовлено повністю.
Не погодившись з рішенням суду, позивач - ОСОБА_1 » звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
Зокрема, апелянт вказує, що станом на 12.08.2019 Головне управління ДФС у м. Києві не мало права приймати податкове повідомлення-рішення, оскільки з 01.08.2019 перебувало у стані припинення, тоді як його правонаступник набув необхідних повноважень лише 28.08.2019, а тому, висновок суду першої інстанції про наявність у контролюючого органу відповідних повноважень є помилковим. Крім того, апелянт стверджує, що Головне управління ДПС у м. Києві неналежно визначило об`єкт оподаткування, оскільки у розрахунку до податкового повідомлення-рішення замість дійсної адреси належного йому об`єкта нерухомості - АДРЕСА_1 - зазначило неіснуючу адресу: АДРЕСА_1 , що не може вважатися технічною помилкою або несуттєвим недоліком, адже об`єкт оподаткування є суттєвим елементом податку, а така помилка покладає на нього додаткові податкові зобов`язання за вигаданим відповідачем об`єктом оподаткування. Водночас, апелянт наголошує, що податкове повідомлення-рішення за 2018 рік складено 12.08.2019 та вручено йому 16.08.2019, тобто після 01 липня, що настає за звітним періодом, усупереч підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 ПК України, тоді як, висновок суду першої інстанції фактично дозволяє контролюючому органу приймати такі рішення у будь-який час, створює можливість зловживання строками, зумовлює нестабільність і непередбачуваність податкового навантаження та порушує принцип верховенства права.
До Шостого апеляційного адміністративного суду від відповідача - Головного управління ДПС у м. Києві надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким підтримує позицію суду першої інстанції.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.
Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.
Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, згідно відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, за ОСОБА_1 зареєстроване право власності на нежилі приміщення з №1 по №16 (групи приміщень №37) в літ.А загальною площею 115,90 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 ,
Податковим повідомленням-рішенням Головного управління ДФС у м. Києві від 12 серпня 2019 року №0358456-1310-2655 форми «Ф» ОСОБА_1 визначено податкове зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, яке сплачується фізичними особами власниками нежитлової нерухомості, за 2018 рік у сумі 4314,96 грн.
З розрахунку податку видно, що податкове зобов`язання визначено за 12 місяців 2018 року із площі об`єкта нерухомості (місто Київ, вулиця Нижньогірська, 3) 115,90 кв.м; ставка податку становить 37,23 грн.
Податкове повідомлення-рішення ОСОБА_1 оскаржував в адміністративному порядку до ДПС України, рішенням якої від 23 жовтня 2019 року №11118/Ч/99-00-08-05-04-14 скаргу залишено без задоволення, а податкове повідомлення-рішення від 12 серпня 2019 року 12 серпня 2019 року №0358456-1310-2655 - без змін.
Не погоджуючись із податковим повідомленням-рішенням, позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Податковим кодексом України від 02 грудня 2010 року № 2755-VI (далі - ПК України), який регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). 
Відповідно до пункту 41.1 статті 41 ПК України, контролюючими органами є центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову, державну митну політику, державну політику з адміністрування єдиного внеску, державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового та митного законодавства, законодавства з питань сплати єдиного внеску та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючий орган, та його територіальні органи.
За визначенням, наведеним у підпункті 14.1.157 пункту 14.1 статті 14 ПК України, податкове повідомлення-рішення - письмове повідомлення контролюючого органу про обов`язок платника податків сплатити суму грошового зобов`язання, визначену контролюючим органом у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законодавчими актами, контроль за виконанням яких покладено на контролюючі органи, або внести відповідні зміни до податкової звітності.
Згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 ПК України, контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань, якщо згідно з податковим та іншим законодавством особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов`язань з окремого податку або збору, застосування штрафних (фінансових) санкцій та пені, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, є контролюючий орган.
Пунктом 54.5 статті 54 ПК України передбачено, що якщо згідно з нормами цієї статті сума грошового зобов`язання розраховується контролюючим органом, платник податків не несе відповідальності за своєчасність, достовірність і повноту нарахування такої суми, проте несе відповідальність за своєчасне та повне погашення нарахованого узгодженого грошового зобов`язання і має право оскаржити зазначену суму в порядку, встановленому цим Кодексом.
За змістом пункту 58.1 статті 58 ПК України, податкове повідомлення-рішення повинно містити підставу для нарахування грошового зобов`язання, посилання на норму цього Кодексу та/або іншого закону, відповідно до якої здійснено розрахунок або перерахунок грошових зобов`язань платника податків, суму грошового зобов`язання, яку повинен сплатити платник податків, граничні строки її сплати, попередження про наслідки несплати грошового зобов`язання та строки оскарження податкового повідомлення-рішення. До податкового повідомлення-рішення додається розрахунок податкового зобов`язання та штрафних (фінансових) санкцій.
Справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, регулюється статтею 266 ПК України.
Відповідно до підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України, платниками податку є фізичні та юридичні особи, у тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Згідно з підпунктом 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України, об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, у тому числі його частка.
Підпунктом 266.3.1 пункту 266.3 статті 266 ПК України встановлено, що базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, у тому числі його часток.
За приписами підпункту 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України, база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, у тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно, та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.
Згідно з підпунктом 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК України, ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад залежно від місця розташування та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного року, за один квадратний метр бази оподаткування.
Відповідно до підпункту 266.6.1 пункту 266.6 статті 266 ПК України, базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.
За приписами підпункту 266.7.1 пункту 266.7 статті 266 ПК України, обчислення суми податку з об`єкта або об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного об`єкта нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.
Згідно з підпунктом 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 ПК України, податкове або податкові повідомлення-рішення про сплату суми або сум податку, обчисленого відповідно до підпункту 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити надсилаються або вручаються платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси до 01 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом.
Підпунктом 266.7.3 пункту 266.7 статті 266 ПК України передбачено, що у разі виявлення розбіжностей між даними контролюючих органів та даними, підтвердженими платником податків на підставі оригіналів відповідних документів, зокрема документів на право власності, контролюючий орган за місцем проживання платника податку проводить перерахунок суми податку і надсилає або вручає йому нове податкове повідомлення-рішення. Попереднє податкове повідомлення-рішення вважається скасованим або відкликаним.
Відповідно до підпункту «а» підпункту 266.10.1 пункту 266.10 статті 266 ПК України, податкове зобов`язання за звітний рік з податку сплачується фізичними особами протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення.
Згідно з підпунктом 266.10.2 пункту 266.10 статті 266 ПК України, у разі якщо контролюючий орган не надіслав або не вручив податкове чи податкові повідомлення-рішення у строки, встановлені підпунктом 266.7.2 пункту 266.7 цієї статті, фізичні особи звільняються від відповідальності, передбаченої цим Кодексом за несвоєчасну сплату податкового зобов`язання.
Як вбачається з матеріалів справи, Головним управлінням ДФС у м. Києві винесено податкове повідомлення-рішення від 12 серпня 2019 року №0358456-1310-2655 форми «Ф», яким ОСОБА_1 визначено податкове зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2018 рік у сумі 4314,96 грн.
Зазначене податкове повідомлення-рішення прийнято контролюючим органом на підставі підпункту 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 та підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 ПК України, у зв`язку з перебуванням у власності ОСОБА_1 об`єкта нежитлової нерухомості.
Разом з тим, апелянт стверджує, що станом на 12 серпня 2019 року (дату винесення спірного податкового повідомлення-рішення) Головне управління ДФС у м. Києві не мало повноважень на прийняття спірного податкового повідомлення-рішення, у зв`язку з перебуванням у стані припинення, тоді як його правонаступник набув відповідних повноважень лише 28 серпня 2019 року.
З даного приводу, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно витягу із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 01 серпня 2019 року до цього Реєстру внесено відомості про перебування Головного управління ДФС у м. Києві, код ЄДРПОУ 39439980, у стані припинення.
Відповідно до частини п`ятої статті 104 Цивільного кодексу України, юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до Єдиного державного реєстру запису про її припинення.
Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2018 року №1200 «Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України» утворено Державну податкову службу України та Державну митну службу України, реорганізувавши Державну фіскальну службу шляхом поділу.
Постановою Кабінету Міністрів України від 19 червня 2019 року №537 «Про утворення територіальних органів Державної податкової служби» утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної податкової служби та реорганізовано територіальні органи Державної фіскальної служби шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів Державної податкової служби. Згідно з додатками 1 та 2 до цієї постанови утворено Головне управління ДПС у м. Києві, до якого приєднано Головне управління ДФС у м. Києві.
Пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України від 19 червня 2019 року №537 установлено, що територіальні органи Державної фіскальної служби, які реорганізуються, продовжують здійснювати свої повноваження до передачі таких повноважень територіальним органам Державної податкової служби. Відповідно до пункту 4 цієї постанови територіальні органи Державної податкової служби визначено правонаступниками майна, прав та обов`язків територіальних органів Державної фіскальної служби, що реорганізуються, у відповідних сферах діяльності.
31 липня 2019 року Головне управління ДПС у м. Києві зареєстровано як юридичну особу. 
Водночас, наказом Головного управління ДПС у м. Києві від 29 серпня 2019 року №43 «Про початок діяльності Головного управління ДПС у м. Києві» виконання цим органом функцій і повноважень Головного управління ДФС у м. Києві розпочато з 29 серпня 2019 року.
Отже, внесення до Єдиного державного реєстру відомостей про перебування Головного управління ДФС у м. Києві у стані припинення не означало припинення цієї юридичної особи та покладених на неї повноважень. 
Оскільки, станом на 12 серпня 2019 року запис про припинення Головного управління ДФС у м. Києві до Єдиного державного реєстру не внесено, а передача його повноважень Головному управлінню ДПС у м. Києві ще не відбулася, Головне управління ДФС у м. Києві продовжувало здійснювати повноваження контролюючого органу та мало право прийняти податкове повідомлення-рішення №0358456-1310-2655.
З огляду на викладене, доводи апелянта в цій частині є необґрунтованими.
Матеріали справи свідчать, що у 2018 році ОСОБА_1 на праві власності належали нежилі приміщення з №1 по №16 групи приміщень №37 у літ. «А» загальною площею 115,90 кв. м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . 
Належність зазначеного нерухомого майна ОСОБА_1 підтверджується відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно і апелянтом не заперечується.
Отже, впродовж спірного податкового періоду ОСОБА_1 був платником податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, та мав обов`язок сплачувати цей податок у порядку і розмірі, визначених ПК України.
Доводи апелянта про те, що Головним управлінням ДФС у м. Києві не визначено дійсний об`єкт оподаткування, а податкове зобов`язання нараховано щодо неіснуючого об`єкта нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 , колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на наступне.
Відповідно до підпункту 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України, об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, у тому числі його частка, а згідно з підпунктом 266.3.1 пункту 266.3 статті 266 ПК України, базою оподаткування є загальна площа такого об`єкта.
Отже, об`єктом оподаткування є безпосередньо об`єкт нерухомого майна, тоді як його адреса є відомостями, за допомогою яких такий об`єкт ідентифікується.
Як вбачається з розрахунку до спірного податкового повідомлення-рішення зазначено площу об`єкта нерухомості 115,90 кв. м, ставку податку 37,23 грн за один квадратний метр, податковий період 2018 рік та суму податкового зобов`язання 4314,96 грн. Вказані відомості відповідають характеристикам належного ОСОБА_1 об`єкта нежитлової нерухомості та дають можливість однозначно його ідентифікувати.
Водночас, у цьому розрахунку помилково зазначено назву вулиці «Нижньогірська» замість правильної назви «Нижньоюрківська». 
Відсутність у місті Києві вулиці Нижньогірської підтверджується листом Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради від 08 листопада 2019 року №055-13159 та не заперечується Головним управлінням ДПС у м. Києві.
Разом з тим, на переконання колегії суддів, зазначення неіснуючої назви вулиці не свідчить про визначення позивачу податкового зобов`язання за інший об`єкт нерухомості, оскільки, об`єкта з такою адресою фактично не існує, тоді як площа, номер будинку, податковий період, ставка податку та сума податкового зобов`язання відповідають відомостям щодо належного ОСОБА_1 об`єкта нерухомості на АДРЕСА_1 . Доказів нарахування податку щодо будь-якого іншого об`єкта матеріали справи не містять.
Крім того, зазначена помилка не вплинула на розмір податкового зобов`язання, оскільки суму податку обчислено виходячи з фактичної площі належного позивачу об`єкта нерухомості 115,90 кв. м та ставки податку 37,23 грн за один квадратний метр, що становить 4314,96 грн. Правильність застосованої площі, ставки податку та арифметичного розрахунку цієї суми апелянт не заперечує.
Верховний Суд у постанові від 11 лютого 2021 року у справі №160/4023/19 зазначив, що окремі технічні помилки у рішенні контролюючого органу не є безумовною підставою для його скасування, якщо вони не перешкоджають встановленню змісту рішення та обсягу визначеного платнику податкового обов`язку.
Враховуючи вищевказане, колегія суддів вважає, що допущена в розрахунку помилка у назві вулиці має технічний характер, не перешкоджає ідентифікації об`єкта оподаткування, не змінює бази та розміру податку і не покладає на ОСОБА_1 податкового обов`язку щодо іншого або неіснуючого об`єкта нерухомості.
Доводи апелянта про те, що прийняття спірного податкового повідомлення-рішення після 01 липня 2019 року є підставою для визнання його протиправним та скасування, колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на таке.
Податкове повідомлення-рішення від 12 серпня 2019 року №0358456-1310-2655, яким ОСОБА_1 визначено податкове зобов`язання за 2018 рік, вручено позивачу 16 серпня 2019 року, тобто, після закінчення строку, встановленого підпунктом 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 ПК України.
Водночас, правові наслідки недотримання контролюючим органом цього строку безпосередньо визначені іншими положеннями статті 266 ПК України.
Так, відповідно до підпункту «а» підпункту 266.10.1 пункту 266.10 статті 266 ПК України, податкове зобов`язання за звітний рік сплачується фізичними особами протягом 60 днів із дня вручення податкового повідомлення-рішення.
Згідно з підпунктом 266.10.2 пункту 266.10 статті 266 ПК України, у разі, якщо контролюючий орган не надіслав або не вручив податкове повідомлення-рішення у строки, встановлені підпунктом 266.7.2 пункту 266.7 цієї статті, фізичні особи звільняються від відповідальності, передбаченої цим Кодексом за несвоєчасну сплату податкового зобов`язання.
Отже, законодавець пов`язує з недотриманням строку направлення податкового повідомлення-рішення звільнення фізичної особи від відповідальності за несвоєчасну сплату податкового зобов`язання, а не припинення обов`язку зі сплати податку або втрату контролюючим органом повноважень на визначення такого зобов`язання. 
При цьому, підпункт 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 ПК України також не передбачає недійсності податкового повідомлення-рішення у разі його прийняття або вручення після 01 липня року, що настає за базовим податковим періодом.
Таким чином, твердження апелянта про те, що такий підхід надає контролюючому органу право визначати податкове зобов`язання у будь-який час, є необгрунтоуваним, оскільки, повноваження контролюючого органу щодо самостійного визначення суми грошового зобов`язання обмежені строком давності, встановленим пунктом 102.1 статті 102 ПК України, який у спірний період становив 1095 днів.
Верховний Суд у постанові від 20 червня 2022 року у справі №826/15940/18 дійшов висновку, що строк направлення податкового повідомлення-рішення не є строком, зі спливом якого припиняється податковий обов`язок, а його недотримання звільняє платника лише від відповідальності за несвоєчасну сплату податкового зобов`язання.
Аналогічний підхід застосовано Верховним Судом у постанові від 23 січня 2025 року у справі № 160/568/24, згідно з яким, прийняття податкового повідомлення-рішення після 01 липня року, що настає за базовим податковим періодом, є підставою для сплати податкового зобов`язання у більш пізній строк, обчислений із дня вручення такого рішення, однак не впливає на його правомірність та не є самостійною підставою для скасування.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що прийняття та вручення ОСОБА_1 спірного податкового повідомлення-рішення після 01 липня 2019 року не звільняє його від обов`язку сплатити правомірно визначене податкове зобов`язання та не свідчить про протиправність цього рішення. Правовим наслідком недотримання контролюючим органом установленого строку є звільнення позивача від відповідальності за несвоєчасну сплату податку.
Посилання апелянта на порушення принципу правової визначеності внаслідок прийняття податкового повідомлення-рішення після 01 липня 2019 року колегія суддів також вважає необґрунтованими, оскільки, обов`язок ОСОБА_1 зі сплати податку виник у зв`язку з перебуванням у його власності об`єкта нежитлової нерухомості та був прямо передбачений статтею 266 ПК України. Правові наслідки недотримання контролюючим органом строку направлення податкового повідомлення-рішення чітко визначені підпунктом 266.10.2 пункту 266.10 статті 266 ПК України, а тому, спірні правовідносини не характеризуються правовою невизначеністю або непередбачуваністю.
Враховуючи вищевказане, оскаржуване податкове повідомлення-рішення прийнято Головним управлінням ДФС у м. Києві на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством, а тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог.
Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.
Відповідно до частини 2 статті 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Суд апеляційної інстанції, також, враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та відсутність правових підстав для їх задоволення.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).
При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 09 травня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Вівдиченко Т.Р.

Судді Аліменко В.О.

Безименна Н.В.