Справа № 686/3625/26
Провадження № 1-кп/686/854/26 

ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2026 року       м. Хмельницький

Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області у складі:
головуючого - судді ОСОБА_1 ,
з участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 , 
прокурора ОСОБА_3 , 
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 ,
потерпілої ОСОБА_6 ,
представника потерпілої ОСОБА_7 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження №12025243000003394 від 12.11.2025 за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Баглайки, Красилівського району, Хмельницької області, українця, громадянина України, із середньою освітою, розлученого, пенсіонера, зареєстрованого за місцем проживання та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, -

установив:
Водій ОСОБА_4 12.11.2025 близько 07:25 години керуючи технічно справним автомобілем «ЗАЗ SENS» д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по проїзній частині вулиці Старокостянтинівське шосе, зі сторони вулиці Прибузької в напрямку вулиці Зарічанська в місті Хмельницькому, в порушення вимог п. 2.3. (б), 18.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою КМУ №1306 від 10.10.2001 (далі Правил дорожнього руху), діючи протиправно недбало, тобто не передбачаючи можливості настання суспільно-небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинен був та міг їх передбачити, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, який розташований по проїзній частині вулиці Старокостянтинівське шосе, поблизу будинку №20 «АЗС ОККО», на якому перебував пішохід, проявив неуважність, відволікся на власний мобільний телефон, не зменшив швидкості та не зупинив керований ним транспортний засіб, щоб дати дорогу пішоходу, внаслідок чого створив небезпеку та здійснив наїзд передньою частиною керованого ним автомобіля «ЗАЗ SENS» д.н.з. НОМЕР_1 на пішохода ОСОБА_6 , яка перетинала проїзну частину вулиці Старокостянтинівське шосе, по вказаному нерегульованому пішохідному переходу, з права на ліво відносно напрямку руху автомобіля.
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та порушення ОСОБА_4 вимог Правил дорожнього руху, пішоходу ОСОБА_6 спричинив тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому правого поперечного відростка L5 (п`ятого поперекового хребця) без значного зміщення відламків, які за своїм характером, в своїй сукупності відносяться до середнього ступеня тяжкості, як такі, що зазвичай призводять до тривалого розладу здоров`я (більше 21 доби).
Своїми діями ОСОБА_4 порушив вимоги п. 2.3. (б) та 18.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001, зміст яких полягає у тому, що :
- п. 2.3 б Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;
- п. 18.1 Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.
Вищевказані порушення вимог безпеки дорожнього руху ОСОБА_4 знаходяться у прямому причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою та її наслідками, а саме спричиненням середньої тяжкості тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_6 .
За порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження ОСОБА_4 підлягає кримінальній відповідальності за ч.1 ст.286 КК України.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у пред`явленому обвинуваченні визнав повністю, у вчиненому щиро розкаявся та висловив жаль щодо свого вчинку, попросив вибачення .
Також обвинувачений ОСОБА_4 не заперечив розмір процесуальних витрат у кримінальному провадженні.
Допитана в судовому засіданні потерпіла ОСОБА_6 підтвердила викладені у обвинуваченні обставини дорожньо-транспортної пригоди та зазначила, що спочатку перебувала у шоковому стані та не відчувала болі, пізніше, коли указаний стан пройшов, відчула біль у поперековому відділі хребта та у неї виявився перелом хребця, у зв`язку із чим вона тривалий час була змушена лікуватися. 
Згідно із правовим висновком, висловленим Об`єднаною палатою Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у постанові від 16 вересня 2024 року у справі №444/870/22 (провадження № 51-2989кмо23) суд у конкретному кримінальному провадженні на підставі ч. 3 ст. 349 КПК має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, у тому числі, у разі часткового заперечення винуватості особи у вчиненні окремого кримінального правопорушення в сукупності кримінальних правопорушень, яке має окрему кваліфікацію, або є окремим епізодом кримінального правопорушення, чи невизнання цивільного позову, та у такому випадку щодо цих оспорюваних обставин провести судовий розгляд у загальному порядку, дослідивши докази, які підтверджують або спростовують ці обставини. Такий порядок розгляду кримінального провадження не звільняє суд від обов`язку встановити обставини, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні, визначені в ч. 1 ст. 91 КПК.
Зважаючи на те, що сторона захисту заперечила лише розмір заявлених потерпілою стороною процесуальних витрат на правову допомогу, надану ОСОБА_6 адвокатом ОСОБА_7 та частково вимоги цивільного позову, суд за згодою учасників судового провадження в порядку ст. 349 КПК України щодо фактичних обставин кримінального правопорушення обмежився показаннями обвинуваченого та потерпілої та визнав недоцільним дослідження доказів щодо указаних обставин, оскільки вони ніким не оспорюються. Водночас суд дослідив у загальному порядку докази щодо цивільного позову та щодо підстав стягнення витрат на правову допомогу потерплій.
Суд установив, що учасники судового провадження, в тому числі обвинувачений, правильно розуміють зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності їх позиції.
Суд роз`яснив учасникам судового провадження положення частини 3 ст.349КПК України про те, що вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку, вислухав думку учасників судового провадження, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження, в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України.
Таким чином, суд визнав недоцільним дослідження фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються, і вважає доведеним пред`явлене обвинуваченому ОСОБА_4 обвинувачення за ч. 1 ст. 286 КК України.
Кримінальне провадження розглянуте згідно з вимогами ст. 337 КПК України, в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.
За таких обставин, суд дійшов висновку, що дії ОСОБА_4 слід кваліфікувати як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження, передбачене ч. 1 ст. 286 КК України, винуватість у якому доведена поза розумним сумнівом.
Обвинувачений на момент вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення досяг віку, з якого настає кримінальна відповідальність, будь-яким психічним розладом психічної діяльності не страждав, не страждає на такі і в теперішній час. Тому суд визнає його осудним.
При призначенні покарання суд згідно із ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують та обтяжують йому покарання. 
Згідно з положеннями статті 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Як випливає із законодавчих приписів, значення заходу примусу для досягнення його мети визначається не лише його суворістю, а й справедливістю. 
При призначенні обвинуваченому ОСОБА_4 покарання, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, те, що воно є нетяжким злочином.
Суд ураховує особу обвинуваченого, який розлучений, має постійне місце проживання, є особою пенсійного віку, має невелику пенсію, за наданими відомостями позитивно характеризується, на профілактичному обліку не перебуває, під диспансерним наглядом у лікаря психіатра не перебуває, не перебуває на диспансерному обліку у лікаря нарколога, не має судимостей та уперше притягується до кримінальної відповідальності.
Статтею 66 КК України визначений перелік обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченому.
Відповідно до ч.2 ст.66 КК України при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті.
Обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченому є щире каяття та суд визнає обставиною, яка пом`якшує покарання перерахування ОСОБА_4 на рахунок у Національному банку України 10000 грн. на підтримку Збройних Сил України.
Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому, суд не установив.
Норми кримінального законодавства наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Така функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.
Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 15 січня 2024 року у справі №722/594/22 вказала: виправлення як мета покарання - це той наслідок, якого прагне досягнути держава передбаченими законом заходами примусу.
Виправлення засудженого - це ті певні зміни в його особистості, які утримують його в подальшому від вчинення нових злочинів.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
З моральної точки зору, виправлення засудженого і є кінцевою метою покарання.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню.
Обвинувачений ОСОБА_4 вчинив нетяжкий злочин, санкція ч.1 ст.286 Кримінального кодексу України передбачає покарання у виді штрафу від трьох тисяч до п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправні роботи на строк до двох років, або арешт на строк до шести місяців, або обмеженням волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років.
В судових дебатах сторони кримінального провадження, у тому числі потерпіла ОСОБА_6 висловили одностайну позицію щодо призначення ОСОБА_4 покарання у виді штрафу. 
Обвинувачений ОСОБА_4 просив не призначати йому додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, оскільки транспортним засобом йому необхідно користуватися для того, щоб займатися городництвом у селі, яке знаходиться у Хмельницькому районі.
Потерпіла ОСОБА_6 наполягала на призначенні обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.
З урахуванням викладених обставин, беручи до уваги характер діяння і спосіб його вчинення, особу винного, усі в сукупності обставини кримінального провадження та їх поєднання, обставини, які пом`якшують покарання та відсутність обставин, що його обтяжують його, позицію сторони обвинувачення, потерпілої та сторони захисту, суд вважає призначити ОСОБА_4 покарання відповідно до санкції ч.1 ст.286 КК України у виді штрафу у мінімальному розмірі, 3000 (трьох тисяч) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, буде необхідним і достатнім як для його виправлення, так і для попередження нових злочинів з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік.
Аргументи обвинуваченого ОСОБА_4 про необхідність використання ним транспортного засобу, щоб займатися городництвом у селі, яке знаходиться у Хмельницькому районі задля забезпечення існування, не може бути безумовною підставою для призначення йому покарання без позбавлення права керувати транспортними засобами, яке визначене у санкції ч.1 ст.286 КК України як додаткове покарання.
Отже, таке покарання, ураховуючи особу та вік обвинуваченого, на думку суду відповідає принципам індивідуалізації покарання та основним засадам призначення покарання, визначеним ст.ст.50, 65 КК України та є справедливим. 
При цьому суд не призначає ОСОБА_4 , більш суворі покарання у виді виправних робіт і обмеження волі, оскільки у силу ч.2 ст.57 і ч.3 ст.61 КК України до нього як особи, яка досягла пенсійного віку, вони не можуть бути застосовані. Разом із цим, з огляду на установлені обставини кримінального правопорушення, позитивну посткримінальну поведінку обвинуваченого, до якого під час судового розгляду не був застосований запобіжний захід та процесуальна поведінка якого свідчила про сумлінне ставлення до явки до суду, підстав призначати ОСОБА_4 покарання у виді арешту немає.
У кримінальному провадженні потерпіла ОСОБА_6 і її представник – адвокат ОСОБА_7 подали до ОСОБА_4 та ПАТ «Страхова група ТАС» цивільний позов про відшкодування на користь ОСОБА_6 матеріальної та моральної шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням.
Завдану їй моральну шкоду потерпіла ОСОБА_6 , оцінила у 100000 (сто тисяч) грн.
Оскільки ОСОБА_4 добровільно частково відшкодував потерплій ОСОБА_6 моральну шкоду у розмірі 15000 (п`ятнадцяти тисяч гривень) з урахуванням уточнень, викладених у відповіді на відзив потерпіла просила стягнути з ОСОБА_4 84817 грн. 13 коп. моральної шкоди та з ПАТ «Страхова група «ТАС» (код ЄДРПОУ 30115243) 3657 грн. 47 коп. майнової шкоди внаслідок витрат на лікування та 182, 87 грн. моральної шкоди, хоча розмір моральної шкоди відповідно до ст.1 ст.24 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів становить 10% відсотків страхової (регламентної) виплати у зв`язку з її лікуванням та/або втратою нею працездатності, розрахованої відповідно до статей 21-23 цього Закону (у даному випадку 365,74). У відповіді на відзив представник потерпілої зазначила, що це була описка, однак з підтримує позов у такому обсязі. Разом із цим, представник потерпілої ОСОБА_7 в судовому засіданні уточнила в цій частині позовну вимогу та просила стягнути із ПАТ «Страхова група «ТАС» 365, 74 грн. моральної шкоди.
На обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_6 є потерпілою у кримінальному провадженні та після ДТП звернулася в травмпункт КП «Хмельницька міська лікарня», де їй встановили діагноз «Закритий перелом правого поперечного відростка L5 без значного зміщення відламків». Також 18.11.2025 ОСОБА_6 звернулася до лікаря невролога, так як після ДТП відчувала біль в потиличній ділянці праворуч, біль в ШВХ, скованість рухів, після огляду поставлено діагноз «Травма нервового корінця шийного відділу хребта». Крім того ОСОБА_6 після ДТП турбувала сильна біль у нозі, 29.12.2025 лікар травматолог ОСОБА_8 встановив діагноз – «Консолідований перелом поперекового відростку L5 без зміщення та консолідований перелом човникоподібної кістки лівої ступні, посттравматичний деформуючий артрит суглобів ступні та с/г суглобів». Через отримані травми потерпіла не могла працювати в період з 13.11.2025 по 14.01.2026 за постійним місцем роботи, а саме на підприємстві МКП «Хмельницьктеплокомуненерго» на посаді провідного інженера з охорони праці, змушена тривалий час лікуватися, оскільки перенесла сильний фізичний біль, душевні страждання, певний час відчувала дискомфорт і незручності, турбували головні болі, порушився сон, наслідки травмування відчуває і до цього часу. Майнова шкода, заподіяна здоров`ю потерпілої ОСОБА_6 становить 3657,47, що підтверджується фіскальними чеками і не перевищує лімітів відповідальності страховика та має бути сплачена страховиком на користь потерпілої. 
Також у межах цивільного позову потерпіла та її представник просили стягнути із ОСОБА_4 20000 (двадцять) тисяч витрат на правову допомогу, оскільки між адвокатом ОСОБА_7 та ОСОБА_6 були укладені договори про правничу допомогу від 21.01.2026 та 23.02.2026 та відповідно до актів виконаних робіт адвокат ОСОБА_7 отримала від ОСОБА_6 гонорар на загальну суму 20000 грн. 
У поданому відзиві та запереченні на відповідь на відзив цивільний відповідач ПАТ «Страхова група «ТАС» зазначило, що витрати на лікування ОСОБА_6 є частково не підтвердженими та потерпіла не зверталася до страховика у порядку визначеному законом у ст.32 «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» для отримання страхової виплати, а тому у задоволенні позову слід відмовити. Також у поданих відзиві та запереченні ПАТ «Страхова група «ТАС» зауважило, що згідно із ч.1 ст.124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати. За відсутності в обвинуваченого коштів, достатніх для відшкодування зазначених витрат, вони компенсуються потерпілому за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом для компенсації шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. Таким чином, стягнення процесуальних витрат із цивільного відповідача не передбачено.
Вирішуючи заявлений потерпілою цивільний позов, суд виходить із таких мотивів.
За положеннями статті 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Відповідно до ч. 5 ст.128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом.
За змістом частини 1 статті 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Згідно з ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування, а відповідно до ч. 2 цієї ж статті збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.
Відповідно до вимог ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними діями особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно із ч.2 ст.999 Цивільного кодексу України до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
Суд враховує те, що правовідносини, які виникають під час дії даного Договору регулюються спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі – Закон від 21 травня 2024 року № 3720-IX, в редакції, чинній на момент вчинення кримінального правопорушення).
Це закон є спеціальним, зокрема ч.4 ст. 2 Закону встановлено, що у разі суперечності положень цього Закону положенням інших законодавчих актів України положення цього Закону мають перевагу.
Цивільна відповідальність власника автомобіля «ЗАЗ Sens», д.н.з. НОМЕР_1 , яким на законних підставах керував ОСОБА_4 ,, застрахована у ПАТ «Страхова Група ТАС» (поліс страхування №23267114) з лімітом страхової відповідальності за шкоду, завдану майну на одну потерпілу особу 250 000 грн. та життю і здоров`ю відповідно 500 000 грн.
Відповідно до ст.5 Закону страховим випадком за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є дорожньо-транспортна пригода за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої у особи, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, виник обов`язок відшкодувати шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілих осіб.
Згідно з ст.14 Закону у разі настання страхового випадку страховик зобов`язаний здійснити страхову виплату в межах страхової суми відповідно до цього Закону.
У зв`язку із визнанням судом винуватим у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди обвинуваченого ОСОБА_4 у страховика виникне обов`язок із виплати страхового відшкодування.
Згідно з ч.3. ст.14 Закону страхові (регламентні) виплати за внутрішнім договором страхування, крім регламентних виплат, що здійснюються МТСБУ відповідно до пунктів 1-3і 5 частини першої статті 43 цього Закону, обмежуються страховими сумами, встановленими відповідно до законодавства на день укладення такого договору.
За положеннями ст. 24.1 Закону у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів.
Потерпіла ОСОБА_6 просить стягнути із страховика – ПАТ «Страхова група «ТАС» шкоду, заподіяну її здоров`ю внаслідок ДТП у розмірі 3657,47 грн. витрат на лікування.
На підтвердження вказаного розміру позовних вимог позивачем надано копії чеків, квитанцій та документів із закладів охорони здоров`я щодо наявних травм та понесених витрат на лікування, призначення яких лікарями суд уважає підтвердженими та пов`язаність понесених витрат на лікування ОСОБА_6 відповідно до встановленого діагнозу після дорожньо-транспортної пригоди не викликає сумніву.
Щодо уточнення адвокатом ОСОБА_7 розміру моральної шкоди, за цивільним позовом до ПАТ «Страхова група «ТАС», суд ураховує правову позицію Верховного Суду про те, що зазначив, що кримінальне процесуальне законодавство не містить застережень щодо внесення змін до цивільного позову під час судового розгляду, включаючи можливість збільшення позовних вимог. ( Постанова колегії суддів Третьої судової палати ККС ВС від 15 травня 2024 року у справі № 129/2809/19 (провадження № 51-7059км23). Аналогічні правові позиції: Постанова колегії суддів Третьої судової палати ККС ВС від 19 серпня 2024 року у справі № 521/3869/22 (провадження № 51-2123км24) Постанова колегії суддів Другої судової палати ККС ВС від 11 лютого 2025 року у справі № 524/2878/21 (провадження № 51-5327км24).
Згідно із ч.1 ст.24 Закону страховик, а у випадках, передбачених частиною першою та пунктом 3 частини другої статті 43 цього Закону, - МТСБУ, здійснює потерпілій фізичній особі, яка зазнала ушкодження здоров`я внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відшкодування заподіяної їй моральної шкоди, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких зазнала потерпіла фізична особа у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у розмірі 10 відсотків страхової (регламентної) виплати у зв`язку з її лікуванням та/або втратою нею працездатності, розрахованої відповідно до статей 21-23 цього Закону.
У зв`язку із цим, із ПАТ «Страхова група «ТАС» на користь ОСОБА_6 підлягає стягненню майнова шкода у розмірі 3657,47 грн. та 365, 74 грн. моральної шкоди (3657, 47 грн х 10%) від розміру страхової регламентної виплати, яка підлягає сплаті страховиком.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.06.2019 року у справі №465/4621/16-к дійшла висновку, що для розгляду в межах кримінального провадження цивільного позову потерпілого до страховика про стягнення шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України, попереднє звернення потерпілого із заявою про виплату страхового відшкодування в порядку, визначеному Законом «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», не є обов`язковим.
З огляду на викладене, доводи цивільного відповідача ПАТ «Страхова група «ТАС» щодо необхідності відмови у позові до нього, суд відхиляє.
Вирішуючи цивільний позов щодо позовних вимог про стягнення із обвинуваченого ОСОБА_4 моральної шкоди суд виходить із таких мотивів.
Згідно із положеннями статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Сталою судовою практикою напрацьовано, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Разом з тим, відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
При цьому суд виходить з природно-правового уявлення про право людини на відшкодування моральної шкоди. Це виявляється, головним чином, у посиланні на міркування справедливості як головного мотиву присудження відповідної компенсації, а крім того у самій формі констатації факту заподіяння немайнових втрат та особливостей їх індивідуального вияву, оскільки судове рішення постає як практичне втілення принципу розумності, результат об`єктивної, всебічно зваженої оцінки обставин справи у їх сукупності.
Як зазначено в Постанові КЦС ВС у справі № 447/2015/16-ц від 02.10.2019 року наявність моральної шкоди доводиться Позивачем, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві.
Також, при визначенні розміру моральної шкоди суд враховує, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Будь яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь який її розмір може мати суто умовний вираз.
Водночас, у контексті визначення справедливого розміру відшкодування моральної шкоди суд зважає на такий елемент, як врахування притаманного конкретній країні рівня життя, адже некритичне слідування заявленим вимогам у частині визначення розміру відшкодування може призвести до істотного порушення балансу інтересів сторін з приводу відшкодування моральної шкоди.
Як зазначено у цивільному позові, завдану їй кримінальним правопорушенням моральну шкоду потерпіла ОСОБА_6 , оцінила у 100000 (сто тисяч) грн.
Сторона захисту цивільний позов до ОСОБА_4 про стягнення із нього моральної шкоди визнала частково у розмірі 25000 (двадцяти п`яти тисяч гривень), 15000 (п`ятнадцять тисяч) гривень з яких було добровільно частково відшкодовано, що підтверджується розпискою ОСОБА_6 та нею не заперечується.
Згідно з підходами, напрацьованими сталою судовою практикою, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд має навести в рішенні відповідні мотиви.
Визначаючи розмір грошового відшкодування в рахунок моральної шкоди потерпілій ОСОБА_6 суд враховує характер вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, обставини, за яких було заподіяно моральну шкоду, ступінь вини обвинуваченого, тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, глибину фізичних і душевних страждань потерпілої, яка отримала стрес від дорожньо-транспортної пригоди, змушена була лікуватися. Разом із цим, суд ураховує, що потерпіла ОСОБА_6 проходила амбулаторне, а не стаціонарне лікування, що хоч і змінило її звичний спосіб життя, проте не унеможливило здатність до організації життя та самостійного вирішення побутових потреб.
У зв`язку із цим суд дійшов висновку про відшкодування моральної шкоди потерпілій в розмірі 40000 (сорока тисяч) гривень. Таким чином, із ОСОБА_4 з урахуванням відшкодованої частково моральної шкоди підлягає стягненню 24634,26 (двадцять чотири тисячі шістсот тридцять чотири гривні двадцять шість копійок ) (40000 грн. -15000 грн.- 365, 74 грн.)
Такий розмір моральної шкоди, враховуючи усі установлені обставини на думку суду, відповідає вимогам розумності та справедливості і за даних конкретних обставин не може вважатися явно заниженим чи навпаки завищеним або надмірним.
Отже, цивільний позов ОСОБА_6 і її представника – адвоката ОСОБА_7 до ОСОБА_4 та ПАТ «Страхова група ТАС» про відшкодування на користь ОСОБА_6 матеріальної та моральної шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням, підлягає частковому задоволенню.
Щодо стягнення витрат на правову допомогу у межах цивільного позову до ОСОБА_4 суд зазначає таке.
Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 118 КПК України, процесуальні витрати складаються із витрат на правову допомогу.
Відповідно до ч. 1 ст. 124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати. 
Положення, які стосуються процесуальних витрат, регламентовані главою 8 КПК. Процесуальні витрати виникають та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження, є матеріальними витратами органів досудового розслідування, прокуратури, суду та інших учасників кримінального провадження. У цьому провадженні йдеться про вирішення питання, пов`язаного із процесуальними витратами у зв`язку зі здійсненням кримінального провадження, а не у зв`язку з вирішенням цивільного позову. При цьому процесуальні витрати, понесені у кримінальному провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову до обвинуваченого. Такі витрати повинні бути розподілені судом у межах розгляду того кримінального провадження, у ході розгляду якого вони виникли. Постанова ОП ККС ВС від 05.04.2021 у справі № 328/1109/19 (провадження № 51-5464кмо20) .
Отже, стягнення процесуальних витрат суд вирішує не у межах поданого потерпілою цивільного позову, а у порядку ст.124 КПК України.
До цивільного позову потерпілої ОСОБА_6 долучені відомості про отримання адвокатом ОСОБА_7 за надання правової допомоги у розмірі 20000 (двадцяти тисяч) гривень за консультації під час досудового розслідування, підготовку позовної заяви та представництво інтересів у Хмельницькому міськрайонному суді.
Відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат.
Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Чинне кримінальне процесуальне законодавство України не встановлює чіткого переліку доказів, які необхідно надати суду на підтвердження понесених витрат на професійну правову допомогу, однак зобов`язує надати докази на підтвердження розміру процесуальних витрат, у тому числі на правову допомогу, що входить до предмета доказування у кримінальному провадженні.
Правовою підставою відшкодування витрат на правову допомогу є договір, укладений з адвокатом-представником, а також документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Отже, для визначення розміру процесуальних витрат на правову допомогу, що підлягають відшкодуванню, крім договору про надання правової допомоги, особа має надати і оригінали документів, які підтверджують ці витрати, а також процесуально підтвердити надання правових послуг (складений процесуальний документ, вчинена процесуальна дія (участь у слідчих (розшукових) діях чи ознайомлення із процесуальними документами тощо).
За висновком, викладеним у п. 21 додаткової постанови Великої Палати
Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при
визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін.
Тобто, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись, що заявлені витрати є співмірними із складністю провадження, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.
Під час досудового розслідування адвокат ОСОБА_7 здійснювала юридичний супровід потерпілої, ознайомилася з матеріалами кримінального провадження, підготувала цивільний позов. З урахуванням складності провадження, дій адвоката щодо ознайомлення з матеріалами кримінального провадження , формування правової позиції, участі в судових засіданнях під час судового розгляду, підготовки та подання відповіді на відзив цивільного відповідача, з урахуванням майнового стану та особи обвинуваченого, суд уважає виправдним та розумним стягнути із обвинуваченого на користь потерпілої 17000 (сімнадцять тисяч) гривень витрат на правову допомогу. 
Долю речових доказів суд вирішує відповідно до ст. 100 КПК України.
Відповідно до ст.174 КПК України арешт, накладений ухвалою слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14 листопада 2025 року (справа № 686/33110/25) провадження № 1-кс/686/10960/25 на автомобіль «ЗАЗ SENS» д.н.з. НОМЕР_1 , який у частині заборони користування був скасований ухвалою суду від 02.03.2026, слід скасувати, оскільки потреба у застосуванні цього заходу забезпечення кримінального провадження відпала.
Заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на автомобіль «ЗАЗ SENS» д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_4 суд залишив без задоволення під час з`ясування обставин та перевірки їх доказами та оскільки розмір майнових стягнень на користь потерпілої за частково задоволеним позовом не співмірний накладенню арешту на транспортний засіб, вартість якого позивачем належним чином не обґрунтована, підстав для повторного вирішення заяви про забезпечення позову немає.
Відповідно до ч.2 ст.124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта у розмірі 4902,70 грн.
Під час досудового розслідування та судового провадження відносно ОСОБА_4 запобіжний захід не застосовувався, не убачає й суд підстав до набрання вироком законної сили застосовувати до обвинуваченого будь-який запобіжний захід.
Керуючись ст.ст. 349, 368, 370, 374-376 КПК України, суд,
ухвалив:
ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі 3 (трьох) тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51000 (п`ятдесят одну тисячу) гривень з позбавленням права керувати транспортними засобами на один рік.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави 4902,70 (чотири тисячі дев`ятсот дві гривні сімдесят копійок) процесуальних витрат на залучення експерта.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь потерпілої ОСОБА_6 17000 (сімнадцять тисяч) гривень витрат на правову допомогу. 
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_6 і її представника ОСОБА_7 задовольнити частково.
Стягнути з ПАТ «Страхова група «ТАС» (код ЄДРПОУ 30115243) на користь ОСОБА_6 майнову шкоду в розмірі 3657, 47 (три тисячі шістсот п`ятдесят сім гривень сорок сім копійок) та моральну шкоду в розмірі 365, 74 (триста шістдесят п`ять гривень сімдесят чотири копійки).
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 моральну шкоду в розмірі 24634,26 (двадцять чотири тисячі шістсот тридцять чотири гривні двадцять шість копійок).
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Речові докази: автомобіль «ЗАЗ SENS» д.н.з. НОМЕР_1 , арешт на який ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 02.03.2026 скасований в частині користування транспортним засобом залишити за належністю ОСОБА_4 .
Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14 листопада 2025 року (справа № 686/33110/25) провадження № 1-кс/686/10960/25 на автомобіль «ЗАЗ SENS» д.н.з. НОМЕР_1  скасувати.
На вирок може бути подана апеляційна скарга до Хмельницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення вироку. Апеляційна скарга подається через Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області. Вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 цього Кодексу.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Копію вироку, після його проголошення, негайно вручити обвинуваченому та прокурору, інші учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді.

Суддя          ОСОБА_9