ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ 
8-й під`їзд, Держпром, майдан Свободи, 5, м. Харків, 61022 
тел. приймальня (057) 705-14-14, тел. канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41 
_______________________________________________________________________

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" вересня 2026 р. | м. Харків | Справа № 910/5540/26

Господарський суд Харківської області у складі:
судді Юрченко В.С. 
без повідомлення (виклику) учасників справи
розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження справу
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр ГНБ" (Україна, 03148, місто Київ, вулиця Коласа Якуба, будинок 14, квартира 4, ЄДРПОУ 45032891), 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРГОВИЙ ДІМ "ТММ-ЕНЕРГОБУД" (Україна, 61166, місто Харків, вулиця Єніна Євгена, будинок 13, поверх 1, приміщення 1, ЄДРПОУ 39554047),
про стягнення коштів,-
ВСТАНОВИВ:
На розгляд Господарського суду міста Києва надійшов позов "ЦЕНТР ГНБ" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРГОВИЙ ДІМ "ТММ-ЕНЕРГОБУД" про стягнення 545148,31 грн., з яких: 502532,78 грн. - основний борг, 12082,31 грн. - 3% річних, 30533,72 грн. - інфляційні втрати.
Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором підряду №01/06-2025-ПР від 01.06.2025 в частині оплати за виконані позивачем будівельні роботи.
Крім того, у позові позивач зазначив, що попередній розрахунок судових витрат складає 19 000,00 грн, навівши у змісті позову детальний опис наданих адвокатських послуг, а саме: збір доказів, вивчення та аналіз документів по справі (1 час) - 4000,00 грн, вивчення та аналіз законодавства і судової практики (1 час) - 4000,00 грн, складання позовної заяви (6 годин) - 10000,00 грн, а також копіювання, комплектування документів, що додаються до позовної заяви/надіслання відповідачу та суду позовної заяви з додатками (0,5 години) - 1000,00 грн, всього 19 000,00 грн.
Судові витрати позивач просив покласти на відповідача.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Господарського суду міста Києва, справу № 910/5540/26 передано на розгляд судді Шкурдовій Л.М.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.05.2026 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "ЦЕНТР ГНБ" (вх. №5540/26 від 11.08.2026) з доданими до неї матеріалами, передано за підсудністю до Господарського суду Харківської області.
19.06.2026 справа № 910/5540/26 надійшла до Господарського суду Харківської області.
Згідно з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Господарського суду Харківської області від 19.06.2026, справа №910/5540/26 передана на розгляд судді Юрченко В.С.
Ухвалою Господарського суду Харківської області від 23.06.2026, постановлено прийняти справу № 910/5540/26 до провадження, позовну заяву залишено без руху, з одночасним встановленням строку та способу усунення її недоліків.
26.06.2026, позивач скерував, через установу поштового зв`язку, заяву про усунення недоліків (вх. №15981).
01.07.2026, ухвалою господарського суду Харківської області, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/5540/26. Постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Роз`яснено відповідачу, що відповідно до частини 7 статті 252 Господарського процесуального кодексу України клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач може подати в строк для подання відзиву. Встановлено відповідачу строк - п`ятнадцять днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання до суду відзиву на позовну заяву, оформленого відповідно до вимог статті 165 Господарського процесуального кодексу України, а також всіх доказів, що підтверджують заперечення проти позову; забезпечити надіслання (надання) позивачу копії відзиву та доданих до нього документів одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду. Роз`яснено учасникам справи, що відповідно до частини 7 статті 252 Господарського процесуального кодексу України клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач може подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.
Клопотання, в порядку частини 7 статті 252 ГПК України, від учасників справи не надходило.
15.07.2026, через систему «Електронний Суд», до суду від відповідача надійшов відзив (вх. № 17362 від 16.07.2026), в якому останній не заперечує факту належного виконання Позивачем робіт за Договором підряду № 01/06-2025-ПР від 01.06.2025. Разом з тим, відповідач повідомив у відзиві про часткове погашення заборгованості на суму 100 000,00 грн, на підтвердження чого надає платіжну інструкцію № 534 від 08.07.2026 на суму 100 000,00 грн. Також відповідач, у відзиві зазначає про помилки в розрахунках 3% річних в частині початкової дати розрахунку цієї похідної вимоги (16.10.2025 проти вірної дати 17.10.2025).
Крім того, відповідач, в порядку частини 5 статті 126 ГПК України, заявив клопотання про зменьшення заявленого до стягнення розміру витрат на професійну правничу допомогу.
20.07.2026, ухвалою суду, прийнято до розгляду із залученням до матеріалів справи відзив (вх. № 17362 від 16.07.2026).
Позивач правом на формування заперечень з приводу доводів, викладених відповдіачем у відзиві, не скористався.
Матеріали справи свідчать про те, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень, тощо. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи.
Частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд установив наступне.
Як свідчать матеріали справи, 01.06.2025, між Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "ТММ-Енергобуд" (далі - Відповідач/Підрядник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Центр ГНБ" (Позивач/Субпідрядник) укладено Договір підряду № 01/06-2025-ПР (далі - Договір).
Відповідно до п. 1.1. Договору, Субпідрядник зобов`язався виконати комплекс будівельних робіт - "Реконструкція напірного каналізаційного колектора від головної каналізаційної насосної станції за адресою вул. Центральна, 361В до камери переключення по вул. Православна в смт Бородянка, Бучанськог орайону, Київської області".
Відповідно до п. 2.1. Договору, вартість робіт за цим договором є твердою та становить 752 532,78 грн без ПДВ.
Розділом 3 Договору, встановлено, що Субпідрядник виконує роботи у встановлені цим Договором строки. Субпідрядник приступає до виконання Робіт, передбачених цим Договором протягом 3 робочих дня, з дати отримання попередньої оплати, згідно 4.1.1 та виконання Підрядником зобов`язань, визначених 5.1.1. Договору, щодо передачі будівельного майданчика, в залежності від того, яка з цих подій настане останньою. Датою закінчення Робіт вважається дата їх приймання Підрядником в порядку, передбаченому розділом 6 цього Договору (п. 3.1., 3.2., 3.3 Договору).
Оплата виконаних Робіт, передбачених цим Договором, здійснюється Підрядником на користь Субпідрядника у наступному порядку: оплата за виконанні роботи у розмірі 752 532,78 грн без ПДВ, сплачуються Підрядником на підставі Акту виконанних підрядних робіт протягом 14 банківських днів, з моменту завершення Робіт їх прийняття Підрядником в порядку, визначеному розділом 6 цього Договору (пункт 4.1. та 4.1.1. Договору).
Так, п. п. 6.1. та 6.2. Договору, встановлено, що приймання-передача виконанних робіт здійснюється по фактичному завершенню робіт (а у разі дострокового припинення (розірвання) Договору - фактичного обсягу виконаних Робіт), та оформлюється Сторонами, шляхом підписання Акту виконаних підрядних робіт. Акт виконаних підрядних робіт складається Субпідрядником та надсилається або передається Підрядником в 2-х примірниках. 
26.09.2025, по фактичному завершенню Робіт, Сторонами, без зауважень та претензії, підписано Акт № 1 приймання будівельних робіт за вересень 2025 (форма КБ-2в) на суму 752 532,78 грн без ПДВ та Довідку про вартість виконаних робіт та витрати (форма КБ-3) за вересень 2025 на суму 752 532,78 грн без ПДВ.
Формуючи позовну вимогу, позивач зазначає, що у встановлені Договором строки, Відповідач не здійснив повної оплати за Договором, лише 23.04.2026 здійснив часткову оплату у розмірі 250 000,00 грн, на підтвердження чого надає виписку по банківському рахунку, сформовану 01.05.2026. Таким чином, позивач стверджує, що загальна сума заборгованості Відповідача перед Позивачем становить 502 532,78 грн без ПДВ (752 532,78 грн - 250 000,00 грн).
З метою досудового врегулювання спору, позивач звертався до відповідача з претензією № 23-04/26 від 23.04.2026.
Оскільки, відповідач вимогу не виконав, залишок заборгованості не сплатив, що стало підставою для звернення позивача до суду з метою захисту його прав та законних інтересів.
Крім того, Позивач вважає, що оскільки Відповідач, станом на 16.10.2025, прострочив на 190 днів виконання грошового зобов`язання з суми 752 532,78 грн, тобто за період з 16.10.2025 по 23.04.2026 (по дату часткового погашення заборгованості), а також прострочив виконання грошового зобов`язання з суми 502 532,78 грн на 8 днів, тобто за період з 24.04.2026 по 01.05.2026, останній зобов`язаний сплатити 3 % річних в розмірі 12 082,31 грн.
Також, позивач за період з 01.11.2025 по 31.03.2026 нараховує Відповідачу, на суму заборгованості 752 532,78 грн, інфляційні втрати у сумі 30 533,72 грн. 
В той же час, Відповідач у відзиві, не заперечував щодо належного виконання Позивачем умов договору, однак зазначив про своє заперечення стосовно розміру основної заборгованості, оскільки ним, вже після відкриття провадження у справі, в рахунок погашення заборгованості, було сплачено 100 000,00 грн за платіжною інструкцією № 534 від 08.07.2026 на суму 100 000,00 грн.
Крім того, відповідач зазначає про математичні недоліки розрахунку Позивача щодо стягнення 3% річних, а саме, що відлік 14 банківських днів, як присічної дати для здійснення оплати, закінчуються 16.10.2026 включно, та відповідно, до цієї дати відповідач мав право здійснити оплату без прострочення.
У змісті відзиву відповідач наводить свій розрахунок нарахування 3% річних на суму прострочення 752 532,78 грн, беручи для цілей розрахунку період з 17.10.2025 по 23.04.2026, та відповідно, здійснює нарахування на 189 днів (проти 190 днів, зазначених Позивачем в позові), та вважає, що належною сумою до стягнення 3% річних є 12 020,46 грн.
Судом надано сторонам достатньо часу для звернення із заявами по суті справи та з іншими заявами з процесуальних питань.
Відповідно до частини 1 статті 7 Закону України Про судоустрій і статус суддів кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом.
Судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи відповідно до Конституції та в порядку, встановленому законами України.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Право особи на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення від 07.07.1989 Європейського суду з прав людини у справі Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).
Враховуючи положення статей 13, 74 ГПК України, якими в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів і заперечень та здійснені всі необхідні дії для забезпечення сторонами реалізації своїх процесуальних прав, а тому вважає за можливе розглядати справу по суті.
За висновками суду, в матеріалах справи достатньо доказів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними матеріалами.
Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає наступне.
Предметом доказування у справі, відповідно до частини 2 статті 76 Господарського процесуального кодексу України, є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Суд самостійно оцінює докази, надані сторонами у справі, у їх сукупності, керуючись принципом вірогідності, передбаченим статтею 79 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з цією статтею, наявність обставин, на які посилається сторона, вважається доведеною, якщо докази, надані на їх підтвердження, є більш вірогідними, ніж докази, надані на їх спростування. Питання про вірогідність доказів суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання, враховуючи всі обставини справи.
Предметом судового розгляду у справі є вимога позивача про стягнення з відповідача 545 148,31 грн, з яких: 502532,78 грн - основний борг, 12082,31 грн - 3% річних, 30533,72 грн - інфляційні втрати по договору підряду № 01/06-2025-ПР від 01.06.2025, а предметом доказування у справі, відповідно, є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.
Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
У той же час, в силу статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 538 ЦК України визначено, що виконання свого обов`язку однією зі сторін, яке відповідно до договору обумовлено виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання; при зустрічному виконанні зобов`язання сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту.
Відповідно до статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.
В частині 1 статті 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.
Згідно статті 838 ЦК України, підрядник має право, якщо інше не встановлено договором, залучити до виконання роботи інших осіб (субпідрядників), залишаючись відповідальним перед замовником за результат їхньої роботи. У цьому разі підрядник виступає перед замовником як генеральний підрядник, а перед субпідрядником - як замовник. Генеральний підрядник відповідає перед субпідрядником за невиконання або неналежне виконання замовником своїх обов`язків за договором підряду, а перед замовником - за порушення субпідрядником свого обов`язку. Замовник і субпідрядник не мають права пред`являти один одному вимоги, пов`язані з порушенням договорів, укладених кожним з них з генеральним підрядником, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі статті 843 Цивільного кодексу України у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення.
Відповідно до статті 846 ЦК України строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду. Якщо у договорі підряду не встановлені строки виконання роботи, підрядник зобов`язаний виконати роботу, а замовник має право вимагати її виконання у розумні строки, відповідно до суті зобов`язання, характеру та обсягів роботи та звичаїв ділового обороту.
Відповідно до статті 857 Цивільного кодексу України робота, виконана підрядником, має відповідати умовам договору підряду, а у разі їх відсутності або неповноти - вимогам, що звичайно ставляться до роботи відповідного характеру. Виконана робота має відповідати якості, визначеній у договорі підряду, або вимогам, що звичайно ставляться, на момент передання її замовникові. Результат роботи в межах розумного строку має бути придатним для використання відповідно до договору підряду або для звичайного використання роботи такого характеру.
Відповідно до статті 875 ЦК України за договором будівельного підряду підрядник зобов`язується збудувати і здати у встановлений строк об`єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов`язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов`язок не покладається на підрядника, прийняти об`єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх. До договору будівельного підряду застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.
Частиною 4 статті 879 ЦК України встановлено, що оплата робіт провадиться після прийняття замовником збудованого об`єкта (виконаних робіт), якщо інший порядок розрахунків не встановлений за погодженням сторін.
Згідно з частиною 4 статті 882 ЦК України передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами. У разі відмови однієї із сторін від підписання акта про це вказується в акті і він підписується другою стороною.
Відповідно до статей 629, 525, 526 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.
Згідно статті 530 ЦК України якщо в зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк.
Згідно з частиною 1 статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його в строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).
Матеріали справи свідчать про те, що між сторонами у справі виникли зобов`язання, які за своєю правовою природою є правовідносинами, що випливають із договору підряду № 01/06-2025-ПР від 01.06.2025, предметом якого є реконструкція напірного каналізаційного колектора від головної каналізаційної насосної станції за адресою вул. Центральна, 361В до камери переключення по вул. Православна в смт Бородянка, Бучанськог орайону, Київської області (пункт 1.1. Договору).
Як свідчать матеріали справи, укладаючи та підписуючи договір, сторони чітко визначили та погодили всі істотні умови договору, взаємні права та обов`язки кожної із сторін. Договір був укладеним на підставі вільного волевиявлення двох сторін, сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір з обох сторін підписаний уповноваженими особами, а також скріплений печатками підприємств.
За своєю правовою природою даний правочин є договором будівельного субпідряду. При цьому, договір у встановленому порядку не оспорено; не розірвано; не визнано недійсним. Таким чином, укладений між сторонами договір є дійсним, укладеним належним чином та є обов`язковим для виконання сторонами.
В межах дії договору, сторонами було погоджено та підписано акт № 1 від 26.09.2025 приймання виконаних будівельних робіт (форма КБ-2в) на суму 752 532,78 грн та довідку про вартість виконаних будівельних робіт (форма КБ-3) на суму 752 532,78 грн. При цьому жодних зауважень щодо повноти та/або якості виконаних робіт, акт приймання виконаних будівельних робіт не містить, тобто своїм підписом, відповідач підтвердив, що виконані позивачем будівельні роботи щодо реконструкції напірного каналізаційного колектора від головної каналізаційної насосної станції за адресою вул. Центральна, 361В до камери переключення по вул. Православна в смт Бородянка, Бучанськог орайону, Київської області, відповідають умовам договору.
В розрізі встановлених за матеріалами справи обставин, суд виснує, що позивачем, як субпідрядником, було виконано свої зобов`язання за договором, що зумовлює виникнення у відповідача, як підрядника, зустрічного обов`язку сплати грошових коштів за виконані роботи, в порядку і на умовах, визначених договором - протягом 14-ти банківських днів з моменту підписання акту приймання виконаних підрядних робіт (пункт 4.1.1 договору).
Матеріалами справи підтверджується часткова оплата відповідачем виконаних позивачем робіт у сумі 250 000,00грн., в той же час, залишок не оплачених робіт складає 502 532,78 грн.
Суд зазначає, що виконання позивачем робіт за відсутності заперечень відповідача щодо якості таких робіт, надає позивачу "законне очікування", що виконані ним роботи за цим договором будуть оплачені. Невиплата замовником таких коштів виконавцю прирівнюється до порушення права останнього на "мирне володіння майном" (рішення ЄСІІЛ у справах "Брумареску проти Румунії" (пункт 74), "Пономарьов проти України" (пункт 43), "Агрокомплекс проти України" (пункт 166).
У постанові Верховного Суду у справі № 914/11/22 від 10.08.2023, висвітлено позицію про те, що передбачена договором умова щодо оплати за надані послуги (виконанні роботи) з прив"язкою до підписання актів приймання не може бути єдиною підставою, яка звільняє замовника від обов"язку здійснити таку оплату, адже основною первинною ознакою будь-якої господарської операції, як-то надання послуг чи робіт, є її реальність.
Отже, правові наслідки для оплати наданих послуг створює сам факт вчинення господарської операції (реальне виконання робіт).
З огляду на викладене, враховуючи, що відповідач свого обов`язку по повному перерахуванню коштів у строк встановлений договором за виконанні позивачем роботи не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов`язання, а відтак порушив договірні зобов`язання (стаття 610 Цивільного кодексу України), суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача про стягнення 502 532,78 грн є обґрунтованими, підтвердженими належними документальними доказами.
Водночас, судом встановлено, що під час розгляду справи в суді (позивач звернувся із даним позовом до суду 11.05.2026), Відповідачем була частково погашена к сума основного боргу в сумі 100 000,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 534 від 08.07.2026. (а.с.85)
За приписами пункту 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.
З огляду на встановлений факт часткової сплати відповідачем суми заборгованості під час розгляду справи, провадження у справі в частині стягнення основного боргу у розмірі 100 000,00 грн підлягає закриттю на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України.
Суд попереджує сторін, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спором між сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.
Враховуючи, що решта позовних вимог в частині стягнення основного боргу у сумі 402 532,78 грн (502 532,78 грн - 100 000,00 грн), яка не охоплюється фактом виконання відповідачем заявлених в цій справі позовних вимог, є обґрунтованою, підтвердженою належними документальними доказами , суд задовльняє ці вимоги в повному обсязі.
При цьому, судом встановлено, що відповідач у встановлений договором строк свого обов`язку по перерахуванню коштів не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов`язання (у період, який вказано позивачем), дії відповідача є порушенням договірних зобов`язань (стаття 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (стаття 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.
Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статті 625 Цивільного кодексу України.
Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом статті 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження чи його зупинення.
Як свідчать умови договору, інший розмір відсотків річних (аніж той який передбачений статтею 625 Цивільного кодексу України), учасниками господарського договору не встановлено. Одночасно суд зауважує, що нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.
Згідно Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур`єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно зі статтями 17,18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.
З аналізу вищевикладеного слідує, що індекс інфляції це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.
При цьому, розмір боргу із урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, у якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).
Таким чином, базою для нарахування інфляційних є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, що існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений. Періодом, за який розраховуються інфляційні втрати, є час прострочення з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).
Позивач, здійснюючи нарахування 3% річних, виходить із початкової дати просторочення виконання відповідачем зобов`язання з 16.10.2025, в той же час, відповідач, вважає, що період прострочення для цілей нарахування 3% річних розпочинається з 17.10.2025 (як перший день, після настання відповідної події).
Суд зазначає, що відповідно до п. 4.1. та пп.4.1.1. Договору, оплата виконанних робіт здійснюється відповідачем протягом 14 банківських днів з моменту завершення робіт та їх прийняття, при цьому, відповідно, до пункту 3.3. Договору, датою закінчення робіт вважається дата їх приймання Відповідачем.
Тобто з 26.05.2025, як наступна дата після настання відповідної події (підписання Акту № 1 від 25.09.2025, форми КБ-2в) Відповідач був зобов`язаний сплатити Позивачу, протягом 14 банківських днів, грошові кошти за виконанні роботи.
Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до ст. 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Поняття та загальний порядок виконання платіжних операцій в Україні, права, обов`язки та відповідальність учасників платіжного ринку визначаються Законом України "Про платіжні послуги", який введено в дію з 01 серпня 2022 року.
У цьому Законі, так само як і в Законі "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", який втратив чинність з 01 серпня 2022 року, термін банківський день відсутній.
Однак, законодавець оперує термінами операційний день та операційний час: операційний день - день, протягом якого надавач платіжних послуг платника або надавач платіжних послуг отримувача, залучений до платіжної операції, здійснює свою діяльність, необхідну для виконання платіжних операцій; операційний час частина операційного дня надавача платіжних послуг, протягом якої приймаються платіжні інструкції та інструкції на відкликання. Тривалість операційного часу встановлюється надавачем платіжних послуг самостійно та закріплюється його внутрішніми документами.
Термін банківський день у системі електронних платежів Національного банку використовувався в Інструкції про виконання міжбанківських платіжних операцій в Україні в національній валюті, затвердженій постановою Правління Національного банку України від 16.08.2006 № 320 (зі змінами), яка визначала загальні вимоги щодо функціонування СЕП версії СЕП-3.
Підсумки розрахунків за операціями, проведеними через цю систему у вихідні, святкові та неробочі дні, відображалися на рахунках учасників СЕП у Національному банку в перший робочий (операційний) день після вихідних, святкових та неробочих днів.
До 01.04.2023 року визначення поняття "банківський день" містилося у п. 1 Глави 1 Інструкції "Про виконання міжбанківських платіжних операцій в Україні в національній валюті", затвердженою Постановою Правління Національного банку України 16.08.2006 року № 320.
Так, банківський день у системі електронних платежів Національного банку (далі - банківський день) - позначений календарною датою проміжок часу, протягом якого виконуються технологічні операції, пов`язані з проведенням міжбанківських платіжних інструкцій через систему електронних платежів Національного банку (далі - СЕП), за умови, що підсумки розрахунків за цими документами відображаються на рахунках учасників СЕП у Національному банку на ту саму дату.
Банківський день може включати два і більше календарних днів, якщо міжбанківські платіжні операції через СЕП здійснюються у вихідні, святкові та неробочі дні, що передують даті цього банківського дня.
Підсумки розрахунків за міжбанківськими платіжними інструкціями, проведеними через СЕП у вихідні, святкові та неробочі дні, відображаються на рахунках учасників СЕП у Національному банку в перший робочий (операційний) день після вихідних, святкових та неробочих днів.
Постанова втратила чинність на підставі Постанови Національного банку № 17 від 03.03.2023 року.
Тобто, поняття банківський день введено з метою визначення часу виконання технологічних операцій з проведення міжбанківських платежів.
При цьому для суб`єктів господарювання та їх контрагентів відображення результатів розрахунків здійснювалося лише у робочі дні.
На момент укладення Договору поняття банківського дня у законодавстві було відсутнє, нормативні документи визначили поняття операційного дня (день, протягом якого надавач платіжних послуг платника або надавач платіжних послуг отримувача, залучений до виконання платіжної операції, здійснює свою діяльність, необхідну для виконання платіжних операцій) (п. 50 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про платіжні послуги").
Цей Закон визначає поняття та загальний порядок виконання платіжних операцій в Україні, встановлює виключний перелік платіжних послуг та порядок їх надання, категорії надавачів платіжних послуг та умови авторизації їх діяльності, визначає загальні засади функціонування платіжних систем в Україні, загальні засади випуску та використання в Україні електронних грошей та цифрових грошей Національного банку України, установлює права, обов`язки та відповідальність учасників платіжного ринку України, визначає загальний порядок здійснення нагляду за діяльністю надавачів платіжних послуг, надавачів обмежених платіжних послуг, порядок здійснення оверсайта платіжної інфраструктури.
Тому, положення закону регулюють порядок роботи надавачів платіжних послуг та умови авторизації їх діяльності, до яких сторони договору підряду не віднесені.
Дійсно, з 01 квітня 2023 року Національний банк здійснив перехід на нове покоління СЕП.
Відтоді система функціонує на базі міжнародного стандарту ISO 20022 та в режимі роботи 24/7/365 з датою поточного календарного дня. Порядок функціонування СЕП визначається Інструкцією про виконання міжбанківських платіжних операцій в Україні в національній валюті, затвердженою постановою Правління Національного банку України від 03.03.2023 № 16.
При цьому цілодобове функціонування системи електронних платежів та платіжних систем лише підвищує вимоги до технологічних рішень та технічної оснащеності надавачів платіжних послуг.
Однак, відповідні зміни не зобов`язують усіх суб`єктів господарювання, як споживачів та користувачів платіжних систем, впроваджувати безперервний режим власної роботи, зокрема працівників, котрі відповідають за створення платіжних документів та переказ грошових коштів.
Суд враховує, що зміст узгоджених сторонами положень Договору не містить безпосередніх посилань щодо обов`язку відповідача на здійснення платежів у вихідні або неробочі дні. Поняття банківського дня законодавчо не визначено, у досліджених судом нормативних документах не прирівняний обов`язок проведення платіжних операцій до обов`язку аналогічного режиму роботи протягом усіх календарних днів для суб`єктів господарювання.
Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі №753/11000/14-ц від 18 квітня 2018 року застосував принцип Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, має нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. При цьому це правило застосовується не тільки у випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які "не були індивідуально узгоджені" (no individually negotiated), але також щодо умов, які хоча й були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір "під переважним впливом однієї зі сторін" (under the diminant sinfluence of the party).
Оскільки, позивач не скористався можливістю під час укладення Договору щодо конкретизації поняття здійснення розрахунків протягом банківських днів або відсилання до нормативних документів НБУ, тому судом визначено початок періоду прострочення розрахунків зі сторони відповідача після спливу 14 робочих днів з наступної дати після підписання акту приймання виконаних будівельних робіт за вересень 2025 від 25.09.2025 (форми КБ-2в), тобто з 17.10.2025 Відповідач є таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання.
Враховуючи зазначене, суд вважає, що відлік 14 банківських днів закінчується 16.10.2025 включно, і саме з цієї дати Відповідач є таким, що прострочив виконання зобов`язання.
За розрахунком суду, правильним періодом прострочення та нарахування заявленої міри цивільно-правової відповідальності, є період з 17.10.2025 по 23.04.2026.
Враховуючи вищевикладене, судом було здійснено власний розрахунок суми інфляційних втрат та 3% річних в онлайн системі "Ліга Закон", відповідно до розрахунку суми позовних вимог та із урахуванням встановленої судом суми боргу за вірний період прострочення платежу, у зв`язку з чим до стягнення з Відповідача підлягає сума 30 533,72 грн інфляційного збільшення, та 12 020,46 грн 3% річних.
Згідно вимог статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.
Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Разом з тим, статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суд, ураховуючи встановлені фактичні обставини справи, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, повно та всебічно дослідивши обставини справи, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах, дійшов висновку про закриття провадження на підставі п.2 ч.1 ст.231 ГПК України в частині стягнення основного боргу в сумі 100 000,00 грн та часткового задоволення позову.
Відповідно до частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя має ґрунтуватись на повному з`ясуванні того, чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у справі, якими доказами вони підтверджуються та чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин. У пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 "Справа "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04) Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", № 37801/97, пункт 36, від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", №49684/99, пункт 30, від 27.09.2001).
Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
З огляду на вищевикладене, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Згідно зі статтею 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача пропорційно задоволеним позовним вимогам, з урахуванням коефіцієнту 0,8 для пониження розміру ставки судового збору через подання позовної заяви позивачем в електронній формі.
Щодо визначеної позивачем суми судових витрат, які він очікує понести у зв`язку із розглядом справи у розмірі 19 000,00 грн, то суд зазначає наступне.
Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості: ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Положеннями статті 59 Конституції України встановлено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Відповідно до пункту 12 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема є: відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Метою запровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективного захисту своїх прав в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (частина 1 статті 16 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до частини 1 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Частиною 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.
Із запровадженням змін до Господарського процесуального кодексу України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.
Водночас, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц викладено правову позицію про те, що вимога частини 8 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України(аналогічна норма міститься у частині 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України) щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні.
Частиною 1 статті 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" передбачено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
Також, суд зазначає, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору.
Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Згідно з частиною 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України, розмір судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, а також розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
У частині 3 статті 126 цього Кодексу передбачено, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Суд також приймає до уваги, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини, зокрема, пункт 95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26 лютого 2015 року, пункти 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10 грудня 2009 року, пункт 80 рішення у справі «Двойних проти України» від 12 жовтня 2006 року, пункт 88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30 березня 2004 року та пункт 268 рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 02 червня 2014 року, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.
Аналогічна правова позиція також викладена у додаткових постановах Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 910/9111/17 та від 11 грудня 2018 року у справі № 910/2170/18.
Так, з представлених позивачем доказів, судом встановлено, що позивачем під час розгляду цієї справи було отримано правову допомогу від адвоката Кіщенко Ірини Петрівни за договором про надання правничої допомоги № 30/042026 від 30.04.2026.
Пунктом 1.2. договору про надання правової допомоги встановлено, що за надання адвокатом правничої допомоги за цим Договором, клієнт зобов`язаний виплатити адвокату гонорар (винагорорду) та оплатити фактичні витрати, необхідні для виконання цього договору, в розмірі та на умовах визначених в Додатку № 1 до цього Договору.
Додатком № 1 до договору про надання правничої допомоги № 30/042026 від 30.04.2026, визначено, що правнича допомога розраховується виходячи з тарифу - 4 000,0 0 грн без ПДВ, за 1 (одну) годину роботи та те, що Позивач зобов`язаний оплатити адвокату Кіщенко І.П. ціну правничої допомоги у розмірі 19 000,00 грн не піздніше ніж до дати подачі позовної заяви.
04.05.2026 адвокат Кіщенко Ірина Петрівна виставила Позивачу рахунок №30/04/26-1 від 04.05.2026, з розрахунку правничої допомоги 8,5 годин часу роботи адвоката за збір доказів по справі (1 година роботи), вивчення та аналіз документів по справі, вивчення та аналіз законодавства і судової практики (1 година роботи), складання позовної заяви (6 годин), копіювання, комплектування документів, що додаються до позовної заяви/надіслання відповідачу та суду позовної заяви з додаткоми (0,5 год), всього 19 000,00 грн.
Наявність правовідносин між адвокатом Кіщенко Іриною Петрівною та Позивачем підтверджується ордером на надання правничої (правової) допомоги Годуновим В.С. від 05.05.2026 Серія АМ № 1176352, в якому зазначено Договір про надання правової допомоги від №30/04/26 від 30.04.2020.
У додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона - має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Отже, відповідно до частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України суд має право за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, але лише у разі недотримання вимог частини 4 цієї статті, яка, зокрема встановлює, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справ. При цьому, для зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката недостатньо лише клопотання сторони. У такому разі на сторону покладається також обов`язок доведення неспівмірності витрат.
Відповідач, реалізувавши свої процесуальні права, надав до суду заяву про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката та заперечення стосовно розміру заявлених витрат на правничу допомогу, понесених відповідачем у зв`язку із розглядом справи № 910/5540/26.
Відповідач вважає заявлений розмір витрат на правничу допомогу непропорційним складності справи та обсягу фактично наданих послуг з огляду на те, що справа розглядається як малозначна в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін; предметом спору є стягнення заборгованості за роботами, які прийняті Відповідачем без будь-яких зауважень за підписаними обома сторонами Актом № 1 та довідкою форми КБ-3, тобто спір не потребував доведення спірних по суті обставин чи збору додаткових доказів; позовна заява за своєю структурою є типовою для справ про стягнення заборгованості за договором підряду (виклад стандартних положень Цивільного та Господарського процесуального кодексів України), що об`єктивно не потребує 6 годин роботи адвоката та окремої додаткової години на вивчення законодавства і судової практики, а вартість години роботи адвоката у розмірі 4 000 грн та її співмірність із фактично виконаною роботою нічим додатково не обґрунтовані.
Так, у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який тим не менш, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат.
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 03 жовтня 2019 у справі № 922/445/19 сформувала правовий висновок щодо визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат та зазначила, що загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Суд звертає увагу, що згідно із усталеною практикою Європейського суду з прав людини, у тому числі в рішенні від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" (Lavents v. Latvia) за заявою N 58442/00 щодо судових витрат, зазначено що за статтею 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму. При цьому, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5 - 7 та 9 статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
Такі висновки щодо застосування статей 126, 129 ГПК України викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21.
Таким чином, при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Суд зазначає, що критерій розумної необхідності витрат на професійну правничу допомогу є оціночною категорією, яка у кожному конкретному випадку (у кожній конкретній справі) оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, зокрема, наданих на підтвердження обставин понесення таких витрат, надання послуг з професійної правничої допомоги, їх обсягу, вартості з урахуванням складності справи та витраченого адвокатом часу тощо.
Дана справа не є складною та об`ємною, не потребувала значного аналізу обставин справи та нормативно-правової бази, ураховуючи що предметом спору у даній справі було стягнення заборгованості за договором підряду, правовідносини за яким не викликають будь-яких складнощів, судова практика щодо вказаної категорії справ є сталою та не потребує детального вивчення та аналізу. Крім того, позивачем (його представником) допущено математичні помилки під час розрахунку та формування періоду до стягнення 3% річних, про що зазначено судом вище по тексту цього рішення.
Враховуючи вище зазначене та конкретні обставини справи, суд, детально проаналізувавши всі докази, зважаючи на зазначені положення законодавства, враховуючи принципи розумності та пропорційності розміру витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, з огляду на умови договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару, а також заперечення відповідача та доведення ним факту неспівмірності витрат позивача, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення 7 000 грн. 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.
Суд при цьому звертає увагу на те, що в даному випадку не відбувається втручання суду в договірні відносини між адвокатом та позивачем, які сформовані на підставі договору про надання правничої допомоги № 30/042026 від 30.04.2026, з урахуванням додатку до нього, щодо визначення вартості правової допомоги, оскільки наразі вирішується виключно питання обґрунтованості покладення таких витрат на відповідача та їх розміру, яке судом вирішується з огляду на обставини справи.
За таких обставин, витрати Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр ГНБ" на оплату послуг професійної правничої допомоги у даній справі в розмірі 7 000,00 грн покладаються на Товариство з обмеженою відповідальністю "ТОРГОВИЙ ДІМ "ТММ-ЕНЕРГОБУД".
Згідно зі статтею 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача, пропорційно розміру задоволених вимог.
При розподілі судових витрат суд також приймає до уваги положення статті 130 ГПК України, та зауважує, що позивач має право на повернення з Державного бюджету України суми судового збору у сумі 1 499,81 грн, на підставі наданої до суду заяви з цього приводу.
Враховуючи викладене та керуючись статтями 1-5, 8, 10-12, 20, 41-46, 73-80, 86, 123, 129, 130, 231, 232, 233, 236-238, 240, 241, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд  

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРГОВИЙ ДІМ "ТММ-ЕНЕРГОБУД" (Україна, 61166, місто Харків, вулиця Єніна Євгена, будинок 13, поверх 1, приміщення 1, ЄДРПОУ 39554047) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр ГНБ" (Україна, 03148, місто Київ, вулиця Коласа Якуба, будинок 14, квартира 4, ЄДРПОУ 45032891) основну заборгованість у сумі 402 532,78 грн, суму інфляційного збільшення в розмірі 30 533,72 грн, 3% річних у розмірі 12 020,46 грн та судовий збір у сумі 6 677,42 грн.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРГОВИЙ ДІМ "ТММ-ЕНЕРГОБУД" (Україна, 61166, місто Харків, вулиця Єніна Євгена, будинок 13, поверх 1, приміщення 1, ЄДРПОУ 39554047) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр ГНБ" (Україна, 03148, місто Київ, вулиця Коласа Якуба, будинок 14, квартира 4, ЄДРПОУ 45032891) витрати професійної правничої допомоги у даній справі в розмірі 7 000,00 грн.
Видати накази після набрання законної сили рішення суду.
Закрити провадження у справі № 910/5540/26 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр ГНБ" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРГОВИЙ ДІМ "ТММ-ЕНЕРГОБУД" про стягнення коштів, в частині стягнення основного боргу в сумі 100 000,00 грн, в зв`язку з відсутністю предмета спору.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, відповідно до статей 256, 257 Господарського процесуального кодексу України. 
Повне рішення складено "02" вересня 2026 р. 

Суддя | | В.С. Юрченко