П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2026 року м. Київ

Справа № 362/2006/19
Провадження: № 22-ц/824/11634/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,
суддів Верланова С. М., Нежури В. А., 
секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги заступника керівника Київської обласної прокуратури Таможні Олени Олександрівни та адвоката Заянчуковського Сергія Олеговича в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Діос машинері»
на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 31 березня 2026 року, ухвалене під головуванням судді Марчука О. Л.
у справі за позовом Обухівської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Національної академії наук України до Обухівської районної державної адміністрації Київської області, Головного управління Держгеокадастру у місті Києві та Київській області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Діос Машинері», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання недійсними розпоряджень, наказів, договорів оренди, скасування рішень про державну реєстрацію речових прав та витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння,

в с т а н о в и в:

В листопаді 2018 року Обухівська окружна прокуратура Київської області в інтересах держави в особі Національної академії наук України звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що спірні земельні ділянки вибули із державної власності всупереч вимогам земельного законодавства та без дотримання встановленої законом процедури припинення права постійного користування земельними ділянками, наданими у користування державному підприємству, що входить до сфери управління Національної академії наук України. 
Прокурор зазначав, що земельна ділянка площею 25 га, яка входила до складу земель, переданих у постійне користування Державному підприємству дослідного господарства Інституту фізіології рослин і генетики НАН України на підставі державного акта на право постійного користування землею, була незаконно вилучена з користування державного підприємства та віднесена до земель запасу без згоди Президії Національної академії наук України та за відсутності добровільної відмови землекористувача від права постійного користування земельною ділянкою.
Надалі, на підставі розпорядження Васильківської районної державної адміністрації Київської області від 07 жовтня 2011 року №1782 та прийнятих у подальшому наказів органів земельних ресурсів, спірні землі були сформовані як окремі земельні ділянки, передані у приватну власність фізичним особам та в подальшому неодноразово відчужені на користь інших осіб.
Посилаючись на результати проведених перевірок, матеріали кримінального провадження, висновки земельно-технічної експертизи, а також на рішення Господарського суду Київської області від 29 травня 2017 року у справі №911/968/17, яким встановлено незаконність припинення права постійного користування зазначеними землями, прокурор вказував, що спірні земельні ділянки фактично накладаються на землі, які перебували у постійному користуванні державного підприємства Національної академії наук України, а тому вибули з державної власності поза волею власника та підлягають поверненню державі.
З огляду на викладене прокурор просив визнати незаконними та скасувати відповідні рішення органів державної влади, визнати недійсними правовстановлюючі документи, припинити права приватної власності на спірні земельні ділянки та витребувати їх на користь держави в особі Національної академії наук України.
Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 01 квітня 2019 року первісний позов прокурора до численних відповідачів щодо повернення земельних ділянок, які вибули із земель Національної академії наук України, було роз`єднано на окремі провадження. Предметом розгляду у даній справі є виділені в самостійне провадження вимоги до Васильківської районної державної адміністрації Київської області, Головного управління Держгеокадастру у Київській області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ТОВ «Юпітер 9 Агросервіс», ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (т. 1, а. с. 1-2).
Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 31 березня 2026 року у задоволенні позову Обухівської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Національної академії наук України відмовлено.
Не погодившись із таким судовим рішенням,заступник керівника Київської обласної прокуратури Таможня О. О. та адвокат Заянчуковський С. О. в інтересах ТОВ «Діос машинері» подали апеляційні скарги.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги адвокат Заянчуковський С. О. в інтересах ТОВ «Діос Машинері» зазначив про те, що ТОВ «Діос Машинері», не заперечуючи правильності висновку суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, водночас вважає, що таке рішення ухвалене з неповним та суперечливим мотивуванням, у зв`язку з чим підлягає зміні саме в його мотивувальній частині. Наголошує, що суд першої інстанції, дійшовши висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, фактично не надав належної правової оцінки ряду істотних доводів відповідача та не застосував норми матеріального права, які безпосередньо регулюють спірні правовідносини.
Зокрема, вказує, що суд залишив поза увагою доводи щодо добросовісності набуття ТОВ «Діос Машинері» права власності на спірну земельну ділянку та не надав оцінки обставинам її придбання після багаторічного перебування у цивільному обороті. На думку представника, судом не враховано, що земельна ділянка неодноразово відчужувалася на підставі належним чином оформлених правочинів, право власності на неї було зареєстроване у встановленому законом порядку, а тому товариство набуло її як добросовісний набувач, не маючи об`єктивної можливості знати про можливі порушення під час первинного відведення земельної ділянки.
Крім того, наголошує, що суд першої інстанції не застосував положення п. 1 ч. 3 ст. 388 ЦК України, якими встановлено додаткові гарантії захисту добросовісного набувача майна від витребування державою. На переконання товариства, з моменту державної реєстрації права власності першого набувача спірних земельних ділянок минуло більше десяти років, а тому навіть за умови встановлення порушень під час їх первинного вибуття із державної власності такі земельні ділянки не можуть бути витребувані на користь держави.
Також звертає увагу на внутрішню суперечливість мотивувальної частини рішення суду. Так, суд першої інстанції фактично визнав незаконність вибуття земельної ділянки із державної власності, констатував наявність підстав для її витребування та встановив порушення земельного законодавства під час формування і подальшого відчуження спірних земель. Водночас, суд не надав належної оцінки правовому статусу нинішнього власника земельної ділянки та не сформулював висновків щодо наслідків добросовісного набуття права власності, обмежившись виключно застосуванням позовної давності як самостійної підстави для відмови у позові. У зв`язку з цим, товариство просить змінити мотивувальну частину рішення та викласти її з урахуванням наведених правових аргументів.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги заступника керівника Київської обласної прокуратури зазначено про те, що суд, встановивши всі обставини, які свідчать про незаконність вибуття спірної земельної ділянки із державної власності та підтвердивши відсутність законних підстав для припинення права постійного користування земельною ділянкою Національної академії наук України, дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність у прокурора права звернення до суду в інтересах держави в особі Національної академії наук України та помилково вказав, що належним суб`єктом захисту у спірних правовідносинах є Кабінет Міністрів України. На думку прокурора, такий висновок суперечить правовим висновкам Верховного Суду, викладеним під час касаційного перегляду цієї ж справи, якими підтверджено право прокурора на представництво інтересів держави в особі НАН України як суб`єкта управління майновим комплексом Академії наук.
Також прокурор не погоджується з висновком суду про необхідність внесення вартості спірної земельної ділянки на депозитний рахунок суду відповідно до положень статті 390 ЦК України. Вказує, що такі висновки зроблено без належного врахування характеру спірних правовідносин та правової природи заявлених вимог, а тому вони не можуть бути підставою для відмови у позові.
Окремо прокурор оскаржує висновок суду щодо застосування позовної давності, зазначаючи, що момент, з якого суд першої інстанції обчислив початок її перебігу, визначений неправильно та не підтверджений належними доказами. На думку прокурора, матеріали справи не містять беззаперечних доказів того, що Національна академія наук України ще у 2015 році була обізнана про всі обставини незаконного вибуття земельної ділянки та її подальше відчуження. Відтак висновок про сплив позовної давності є передчасним та необґрунтованим.
Крім того, прокурор зазначає, що суд першої інстанції сам встановив незаконність розпорядження Васильківської районної державної адміністрації від 07 жовтня 2011 року № 1782, підтвердив належність спірної земельної ділянки до особливо цінних земель державної власності, визнав факт накладення спірної земельної ділянки на землі, що перебували у постійному користуванні державного підприємства Національної академії наук України, а також дійшов висновку про наявність підстав для витребування земельної ділянки з незаконного володіння. За таких обставин, на переконання представника позивача, відмова у позові суперечить власним висновкам суду щодо встановлених обставин справи.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 20 травня 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Діос Машинері» Обухівська окружна прокуратура зазначає, що доводи апеляційної скарги товариства є необґрунтованими та не спростовують встановлених судом обставин незаконного вибуття земельної ділянки із державної власності. Прокуратура наголошує, що судом першої інстанції встановлено належність спірної земельної ділянки до земель, які перебували у постійному користуванні державного підприємства Національної академії наук України на підставі державного акта на право постійного користування землею, а також відсутність будь-яких законних підстав для припинення такого права користування.
У відзиві зазначено, що Президія Національної академії наук України не надавала згоди на вилучення земельної ділянки, а державне підприємство не зверталося із заявою про добровільну відмову від права постійного користування землею. Відтак розпорядження районної державної адміністрації, яким було припинено право користування земельною ділянкою та переведено її до земель запасу, прийняте з грубим порушенням вимог земельного законодавства. Усі подальші рішення та правочини щодо спірної земельної ділянки є похідними від такого незаконного вибуття земель державної власності.
Прокуратура також зазначає, що сама по собі багаторазова зміна власників земельної ділянки не може легалізувати первісне незаконне вибуття земель із державної власності та не усуває наслідків порушень, допущених при їх передачі у приватну власність. З огляду на це, доводи апелянта про добросовісність набуття права власності не спростовують установлених судом порушень земельного законодавства та не можуть бути підставою для зміни мотивувальної частини рішення.
У відзиві на апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури Головне управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області зазначає, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Представник Головного управління Держгеокадастру підтримує висновок суду про те, що Національна академія наук України не є органом державної влади та не здійснює повноважень власника земель державної власності від імені Українського народу, а тому не може виступати належним суб`єктом, в інтересах якого заявлено вимоги про витребування спірної земельної ділянки.
У відзиві наголошується, що відповідно до Конституції України та Земельного кодексу України повноваження щодо розпорядження землями державної власності належать державі в особі уповноважених органів, а у спірних правовідносинах таким органом є Кабінет Міністрів України. Відтак прокурор, на думку представника Головного управління Держгеокадастру, обрав неналежного суб`єкта представництва та фактично звернувся до суду в інтересах особи, яка не є носієм спірного права власності.
Крім того, Головне управління Держгеокадастру підтримує висновки суду щодо спливу позовної давності, вважаючи доведеним факт обізнаності Національної академії наук України про незаконне вибуття земельної ділянки ще до звернення прокурора з позовом. Також у відзиві підтримано висновки суду про відсутність підстав для витребування земельної ділянки у добросовісного набувача без дотримання вимог статті 390 ЦК України та про відсутність підстав для задоволення вимог, заявлених у даній справі.
Від представника Обухівської РДА Никоненко Л. О. та від представника ГУ Держгеокадастру у м. Києві Мельниченко М. С. надійшло клопотання про розгляд справи без участі.
В судовому засіданні прокурор Обухівської окружної прокуратури Кузьменко К. О. та представник Національної академії наук України Овчинников Д. В. підтримали подану Київською обласною прокуратурою апеляційну скаргу та просили задовольнити, апеляційну скаргу ТОВ «Діос Машинері» просили залишити без задоволення.
Адвокат Заянчуковський С. О. в інтересах ТОВ «Діос Машинері» апеляційну скаргу прокуратури вважав необгрунтованою, проте підтримав апеляційну скаргу відповідача, ТОВ «Діос Машинері», та просив задовольнити.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Вислухавши пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, на підставі Державного акта на право постійного користування землею серії ІІ-КВ № 001432-270 від 20 травня 2002 року Державному підприємству «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інститут фізіології рослин і генетики Національної академії наук України» було надано у постійне користування земельну ділянку загальною площею 971,21 га для вирощування та реалізації насіння сільськогосподарських культур, а також переробки іншої сільськогосподарської продукції (т. 1, а. с. 21). Зазначене підприємство входить до майнового комплексу Національної академії наук України та здійснює діяльність на землях державної власності, які використовуються для забезпечення діяльності Національної академії наук України.
Судом встановлено, що розпорядженням Васильківської районної державної адміністрації Київської області № 734 від 16 березня 2010 року було надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки площею 25,00 га, яка входила до складу земельної ділянки, наданої ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» на праві постійного користування, та передбачалося її зарахування до земель запасу на території Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області за межами населеного пункту (т. 1, а. с. 64).
В подальшому, розпорядженням Васильківської районної державної адміністрації Київської області № 1782 від 07 жовтня 2011 року було припинено право постійного користування ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» земельною ділянкою площею 25,00 га, яка знаходиться на території Глевахівської селищної ради за межами населеного пункту, та віднесено зазначену земельну ділянку до земель запасу Глевахівської селищної ради. Саме це розпорядження стало одним із предметів оскарження у даній справі (т. 1, а. с. 26).
Після припинення права постійного користування зазначеною земельною ділянкою Головним управлінням Держземагентства у Київській області у 2013 році було здійснено розпорядження частинами цієї земельної ділянки шляхом видання наказів про затвердження проектів землеустрою та передачу окремих земельних ділянок у приватну власність громадянам для ведення особистого селянського господарства. На підставі цих наказів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстровано право приватної власності відповідних фізичних осіб на спірні земельні ділянки. У подальшому частина таких земельних ділянок була відчужена на користь інших осіб на підставі цивільно-правових договорів (т. 1, а. с. 29 - 61).
Зокрема, судом встановлено, що розпорядженням Васильківської районної державної адміністрації Київської області № 238 від 10 липня 2018 року було затверджено проект землеустрою щодо відведення ОСОБА_3 земельної ділянки площею 5,0203 га з кадастровим номером 3221455300:04:008:0026 та змінено її цільове призначення з земель для ведення особистого селянського господарства на землі для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства. Станом на листопад 2018 року право власності на зазначену земельну ділянку було зареєстровано за ОСОБА_3 , а право оренди цієї земельної ділянки - за ТОВ «Юпітер 9 Агросервіс» (т. 1, а. с. 27).
Разом з тим, під час розгляду справи судом встановлено, що після звернення прокурора до суду відбулися зміни у правовому статусі спірного майна. Так, на підставі договору купівлі-продажу від 14 вересня 2020 року ТОВ «Юпітер 9 Агросервіс» набуло право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3221455300:04:008:0026 від ОСОБА_3 , у зв`язку з чим останній перестав бути її власником. У подальшому до участі у справі як правонаступника ТОВ «Юпітер 9 Агросервіс» було залучено ТОВ «Діос Машинері» (т. 8, а. с. 128 - 132, т. 7, а. с. 28 - 31).
Крім того, судом досліджено висновок експерта № 6063/17-41 від 27 вересня 2017 року, відповідно до якого земельні ділянки з кадастровими номерами 3221455300:04:008:0007, 3221455300:04:008:0008, 3221455300:04:008:0009, 3221455300:04:008:0010, 3221455300:04:008:0011, 3221455300:04:008:0012, 3221455300:04:008:0021, 3221455300:04:008:0022, 3221455300:04:008:0023, 3221455300:04:008:0024, 3221455300:04:008:0026, 3221455300:04:008:0027 та 3221455300:04:008:0028 накладаються на земельну ділянку № НОМЕР_1 площею 27,7800 га, яка входить до складу земельної ділянки, наданої ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» на праві постійного користування згідно з державним актом серії ІІ-КВ № 001432-270 від 20 травня 2002 року (т. 1, а. с. 68 - 69).
Також, судом установлено, що під час прийняття рішення про припинення права постійного користування земельною ділянкою площею 25 га відсутні були як добровільна відмова ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» від права постійного користування земельною ділянкою, так і згода Президії Національної академії наук України на вилучення земельної ділянки з майнового комплексу НАН України. Відповідні докази під час розгляду справи сторонами не надані, а представник Національної академії наук України наполягав на тому, що така згода Президією НАН України не надавалася.
При цьому, судом встановлено, що позов у даній справі подано прокурором в інтересах держави в особі Національної академії наук України, посилаючись на неналежне здійснення останньою захисту інтересів держави щодо земель, які входять до майнового комплексу Національної академії наук України.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що під час розгляду справи знайшли своє підтвердження доводи прокурора щодо незаконності вилучення спірної земельної ділянки із користування ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики Національної академії наук України» та подальшого розпорядження нею.
Зокрема, суд першої інстанції встановив, що земельна ділянка, з якої у подальшому були сформовані та передані у приватну власність спірні земельні ділянки, входила до складу земель, наданих у постійне користування ДП «ДСВ ІФРГ НАН України», що входить до майнового комплексу Національної академії наук України. Суд дійшов висновку, що ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» не надавало добровільної відмови від права постійного користування спірною земельною ділянкою, а Президія Національної академії наук України не надавала згоди на її вилучення, що суперечить вимогам статей 116, 142, 149, 150 Земельного кодексу України та статті 5 Закону України «Про особливості правового режиму діяльності Національної академії наук України, національних галузевих академій наук та статусу їх майнового комплексу».
Крім того, суд першої інстанції визнав доведеним факт накладення спірних земельних ділянок на земельні ділянки, які перебували у постійному користуванні ДП «ДСВ ІФРГ НАН України», на підставі висновку судового експерта № 6063/17-41 від 27 вересня 2017 року, а також дійшов висновку, що зазначені земельні ділянки належать до особливо цінних земель державної власності, вилучення та передача яких у приватну власність відбулися з порушенням вимог земельного законодавства. Суд також погодився з доводами прокурора про те, що подальше відчуження спірних земельних ділянок фізичним та юридичним особам стало наслідком їх первісного незаконного вибуття із державної власності.
Разом з тим, незважаючи на встановлення наведених обставин та фактичне погодження з правовою позицією прокурора щодо незаконності вилучення та подальшого відчуження спірних земельних ділянок, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.
При цьому суд виходив із того, що прокурор не був наділений повноваженнями на звернення до суду в інтересах держави в особі Національної академії наук України, оскільки остання не є органом державної влади чи іншим суб`єктом владних повноважень у розумінні статті 23 Закону України «Про прокуратуру». На переконання суду, належним суб`єктом, через який держава могла реалізовувати свої права щодо спірних земель державної власності, є Кабінет Міністрів України.
Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку про сплив строку позовної давності, про застосування якого було заявлено відповідачами, зазначивши, що Національна академія наук України та підпорядковані їй установи були обізнані або повинні були бути обізнані про порушення своїх прав значно раніше звернення прокурора з даним позовом, а тому підстав для поновлення або незастосування наслідків спливу позовної давності суд не встановив. Саме наведені процесуальні підстави, а не висновок про законність вибуття земельних ділянок із державної власності, стали підставою для відмови у задоволенні позову.
Перевіряючи такі висновки суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Щодо висновків суду першої інстанції про відсутність у прокурора повноважень на представництво інтересів держави в особі НАН України, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовані статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», відповідно до частини третьої якої прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення таких інтересів, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їх компетенції, а тому у судовому процесі фактичною стороною спору є держава, навіть якщо позивачем визначено відповідний орган, через який вона діє.
Разом із тим, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2024 року у справі № 520/8065/19 сформульовано висновок щодо застосування положень статті 23 Закону України «Про прокуратуру» у правовідносинах, пов`язаних із представництвом прокурором інтересів держави в особі Національної академії наук України. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що Національна академія наук України, будучи державною неприбутковою бюджетною організацією, не є державною компанією у розумінні абзацу третього частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру», а здійснює повноваження щодо управління об`єктами державної власності, які належать до сфери її управління.
Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що відповідно до положень Законів України «Про управління об`єктами державної власності» та «Про особливості правового режиму діяльності Національної академії наук України, національних галузевих академій наук та статусу їх майнового комплексу» Національна академія наук України здійснює функції управління об`єктами державної власності, забезпечує реалізацію прав держави як власника таких об`єктів та виконує владні управлінські функції у відповідних правовідносинах.
У зв`язку з цим Велика Палата Верховного Суду відступила від раніше висловлених висновків Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду та зазначила, що, оскільки Національна академія наук України наділена повноваженнями щодо управління об`єктами державної власності, що належать до сфери її управління, тобто здійснює на основі закону владні управлінські функції, прокурор має повноваження на представництво інтересів держави в особі Національної академії наук України відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру».
Наведений висновок Великої Палати Верховного Суду відповідно до частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є обов`язковим для врахування судами під час застосування відповідних норм права.
За таких обставин, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність у прокурора повноважень на представництво інтересів держави в особі Національної академії наук України та вважає їх помилковими.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що мотивувальна частина оскаржуваного рішення містить внутрішньо суперечливі та взаємовиключні висновки.
Так, дійшовши висновку про відсутність у прокурора повноважень на звернення до суду в інтересах держави в особі Національної академії наук України, суд першої інстанції одночасно здійснив повне дослідження матеріально-правових підстав позову та фактично погодився з доводами прокурора щодо незаконності вибуття спірних земель із державної власності.
Зокрема, суд першої інстанції встановив, що спірні земельні ділянки входили до складу земель, наданих у постійне користування ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики Національної академії наук України», що постійний землекористувач не відмовлявся від права постійного користування спірною земельною ділянкою, що Президія Національної академії наук України не надавала згоди на вилучення земельної ділянки, що спірні земельні ділянки належать до особливо цінних земель державної власності, що Васильківська районна державна адміністрація не мала передбачених законом підстав для припинення права постійного користування та подальшого розпорядження такими землями, а також що подальше відчуження земельних ділянок відбулося внаслідок їх незаконного вибуття із державної власності.
Незважаючи на власний висновок про відсутність у прокурора повноважень на представництво інтересів держави, суд першої інстанції також надав оцінку заявам відповідачів про застосування позовної давності та дійшов висновку про її сплив.
Отже, суд першої інстанції одночасно застосував декілька взаємовиключних процесуальних та матеріально-правових конструкцій, що свідчить про внутрішню неузгодженість мотивів оскаржуваного рішення.
З огляду на викладене, колегія суддів відхиляє доводи представника ТОВ «Діос Машинері» щодо відсутності у прокурора повноважень на представництво інтересів держави в особі Національної академії наук України, оскільки такі доводи не відповідають правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 10 квітня 2024 року у справі № 520/8065/19.
Разом із тим, незалежно від висновків суду першої інстанції щодо наявності у прокурора повноважень на представництво інтересів держави в особі Національної академії наук України, колегія суддів зобов`язана перевірити дотримання правил предметної юрисдикції спору, оскільки питання юрисдикції підлягає вирішенню судом незалежно від доводів апеляційної скарги та встановлених судом обставин справи.
Частиною третьою статті 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до частини першої статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується, зокрема, за принципом спеціалізації та визначається законом.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів визначена статтею 20 ГПК України, відповідно до якої господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, а також інші справи у визначених законом випадках.
Відповідно до правових висновків Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка закону на вид судочинства, в якому підлягає розгляду відповідна категорія справ.
Так, у постанові Верховного Суду від 16 жовтня 2025 року у справі № 357/12300/24 зазначено, що у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можуть розглядатися справи, у яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, якщо їх вирішення не віднесено законом до інших видів судочинства.
Водночас Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 916/1261/18 звернула увагу, що вирішення питання про юрисдикційність спору залежить не лише від формального статусу учасника спору, а й від того, в яких правовідносинах він бере участь, а також від характеру спірних правовідносин.
Отже, для визначення належної юрисдикції спору підлягають врахуванню не лише суб`єктний склад сторін, а й предмет позову, характер спірних правовідносин та обставини, які існують на момент вирішення спору судом.
При цьому сама по собі участь фізичної особи у справі не є безумовною підставою для розгляду спору в порядку цивільного судочинства, оскільки визначальними критеріями юрисдикції є характер спірних правовідносин, предмет спору та суб`єктний склад осіб, щодо яких заявлено самостійні матеріально-правові вимоги.
З матеріалів справи вбачається, що на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14 вересня 2020 року ТОВ «Юпітер 9 Агросервіс» набуло право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3221455300:04:008:0026 від ОСОБА_3 , у зв`язку з чим останній перестав бути власником зазначеної земельної ділянки. В подальшому судом першої інстанції до участі у справі було залучено ТОВ «Діос Машинері» як правонаступника ТОВ «Юпітер 9 Агросервіс».
Колегія суддів враховує, що позовна вимога прокурора про витребування земельної ділянки з кадастровим номером 3221455300:04:008:0026 з незаконного володіння є основною та визначальною позовною вимогою у даному спорі, оскільки саме вона становить самостійний матеріально-правовий спосіб захисту порушеного права держави та спрямована на відновлення права державної власності на особливо цінні землі сільськогосподарського призначення, які, на думку прокурора, вибули з державної власності поза волею.
Саме з огляду на характер заявленої вимоги про витребування майна та суб`єктний склад правовідносин, який існував на час ухвалення рішення судом першої інстанції, підлягало вирішенню питання про належність цього спору до відповідного виду судочинства.
При цьому, встановивши під час розгляду справи факт переходу права власності на спірну земельну ділянку до юридичної особи, суд першої інстанції повинен був насамперед надати оцінку питанню предметної юрисдикції спору та вирішити питання про можливість його подальшого розгляду в порядку цивільного судочинства.
Натомість суд першої інстанції, встановивши обставини, які свідчили про зміну суб`єктного складу спірних правовідносин та участь у них юридичної особи як власника спірного майна, не вирішив питання належної юрисдикції спору, а перейшов до дослідження матеріально-правових підстав позову та ухвалення рішення по суті заявлених вимог.
Колегія суддів також відхиляє доводи представника ТОВ «Діос Машинері» про те, що прокурор протягом тривалого часу не змінював позовні вимоги, а тому спір підлягає розгляду саме в порядку цивільного судочинства з огляду на участь у справі фізичної особи.
Так, із матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Юпітер 9 Агросервіс» було залучено до участі у справі як відповідача ще на момент звернення прокурора з позовом. У подальшому, після укладення договору купівлі-продажу від 14 вересня 2020 року, саме це товариство набуло право власності на спірну земельну ділянку з кадастровим номером 3221455300:04:008:0026, а надалі змінило своє найменування на ТОВ «Діос Машинері», що підтверджується матеріалами справи.
Отже, участь юридичної особи у спірних правовідносинах не виникла після звернення прокурора до суду внаслідок зміни предмета чи підстав позову, а була обумовлена подальшим переходом права власності на спірне майно до відповідача, який уже був учасником справи.
За таких обставин, доводи ТОВ «Діос Машинері» про те, що незмінність позовних вимог прокурора або первісна участь фізичної особи у справі свідчать про належність спору до цивільної юрисдикції, є необґрунтованими, оскільки визначальним для вирішення питання про предметну юрисдикцію у даному випадку є характер спірних правовідносин та суб`єктний склад сторін на момент вирішення спору судом, а не виключно склад учасників на момент звернення до суду.
З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку, що після переходу права власності на спірну земельну ділянку до юридичної особи спір щодо витребування цієї земельної ділянки з чужого незаконного володіння підлягав розгляду за правилами господарського судочинства, а тому суд першої інстанції був зобов`язаний закрити провадження у справі як такій, що не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а не вирішувати спір по суті заявлених позовних вимог.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 вересня 2020 року у справі № 368/561/19, розглядаючи питання наслідків закриття провадження у справі у зв`язку з порушенням правил юрисдикції, зазначила, що у разі залишення в силі судового рішення про закриття провадження у справі суд зобов`язаний відповідно до статті 256 ЦПК України роз`яснити позивачу право на звернення із заявою про направлення справи до суду належної юрисдикції.
Крім того, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 січня 2022 року у справі № 234/11607/20 (провадження № 61-15126св21) звернуто увагу на те, що при застосуванні процесуальних норм суди повинні уникати надмірного формалізму, який може призвести до необґрунтованого обмеження права особи на доступ до суду, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Аналогічний підхід висловлений і в практиці Європейського суду з прав людини, який у рішенні у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» (Joffre de la Pradelle v. France) від 16 грудня 1992 року зазначив, що доступ до правосуддя має бути не лише формальним, а й реальним та ефективним.
З урахуванням наведеного, а також беручи до уваги, що колегія суддів дійшла висновку про необхідність закриття провадження у даній справі у зв`язку з порушенням правил предметної юрисдикції, колегія суддів вважає за необхідне роз`яснити представнику позивача, що розгляд цього спору віднесений до юрисдикції господарського суду.
У зв`язку з цим колегія суддів роз`яснює представнику позивача право, передбачене частиною першою статті 256 ЦПК України, звернутися протягом десяти днів з дня отримання копії повного тексту цієї постанови до Київського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією до відповідного господарського суду.
Щодо інших доводів апеляційних скарг та заперечень учасників справи колегія суддів зазначає таке.
Встановивши, що даний спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства та підлягає вирішенню за правилами господарського судочинства, колегія суддів не вбачає правових підстав для надання оцінки іншим доводам апеляційних скарг, а також запереченням учасників справи, які стосуються вирішення спору по суті.
Зокрема, колегія суддів не входить в обговорення доводів щодо законності чи незаконності вилучення земельної ділянки з постійного користування ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики Національної академії наук України», правового режиму спірних земель, наявності чи відсутності згоди Президії Національної академії наук України на вилучення земельної ділянки, застосування позовної давності, добросовісності набувачів, а також інших обставин, що стосуються матеріально-правових підстав заявленого позову.
Колегія суддів виходить із того, що надання оцінки зазначеним доводам фактично означало б вирішення спору по суті, що виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції після встановлення факту порушення правил предметної юрисдикції.
Висновки щодо наведених обставин можуть бути надані виключно судом, до юрисдикції якого віднесено розгляд даного спору, під час його розгляду по суті.
За таких обставин доводи апеляційних скарг та заперечення учасників справи в частині вирішення спору по суті позовних вимог колегія суддів не оцінює, оскільки на даній стадії провадження такі висновки були б передчасними та могли б свідчити про вирішення спору судом, який не наділений повноваженнями на його розгляд.
Отже, встановивши, що основною та визначальною позовною вимогою у даній справі є вимога про витребування земельної ділянки з кадастровим номером 3221455300:04:008:0026 із незаконного володіння юридичної особи, а також враховуючи характер спірних правовідносин та суб`єктний склад учасників спору на час ухвалення рішення судом першої інстанції, колегія суддів доходить висновку, що спір у цій справі підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Згідно з частиною першою статті 377 ЦПК України судове рішення суду першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.
За змістом частини другої статті 377 ЦПК України порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.
З огляду на те, що спір у даній справі підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, колегія суддів доходить висновку про те, що висновки суду першої інстанції щодо розгляду справи по суті були передчасними та ухвалені з порушенням правил предметної юрисдикції.
За таких обставин апеляційна скарга заступника керівника Київської обласної прокуратури підлягає задоволенню, апеляційна скарга представника ТОВ «Діос Машинері» частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню, а провадження у справі закриттю на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України у зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури Таможні Олени Олександрівни задовольнити. 
Апеляційну скаргу адвоката Заянчуковського Сергія Олеговича в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Діос машинері» задовольнити частково.
Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 31 березня 2026 року скасувати.
Провадження у справі за позовом Обухівської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Національної академії наук України до Обухівської районної державної адміністрації Київської області, Головного управління Держгеокадастру у місті Києві та Київській області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Діос Машинері», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання недійсними розпоряджень, наказів, договорів оренди, скасування рішень про державну реєстрацію речових прав та витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння, закрити.
Роз`яснити представнику позивача, що розгляд даної справи віднесено до юрисдикції господарського суду та що позивач має право протягом десяти днів з дня отримання копії повного тексту даної постанови звернутися до Київського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією до господарського суду.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України. 

Повне судове рішення складено 08 липня 2026 року. 

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура