Справа № 127/15965/26 
Провадження № 33/801/943/2026
Категорія: 149 
Головуючий у суді 1-ї інстанції Шидловський О. В.
Доповідач: Войтко Ю. Б.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
15 вересня 2026 року | м. Вінниця

Суддя Вінницького апеляційного суду Войтко Ю. Б.,
розглянувши апеляційну скаргу  ОСОБА_1  на постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 04 серпня 2026 року у справі про притягнення до адміністративної відповідальності
ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою:  АДРЕСА_1 ,
за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 126 КУпАП,
встановив:
Постановою судді Вінницького міського суду Вінницької області від 04 серпня 2026 року визнано ОСОБА_1  винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 126 КУпАП, та застосовано до нього адміністративне стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 3 (три) місяці, а також стягнуто з нього на користь держави судовий збір у розмірі 665,60 гривень.
Відповідно до обставин встановлених судовим рішенням,  ОСОБА_1 05.05.2026 о 00 год. 25 хв., в м. Вінниці по вул. Хмельницьке шосе, 130-А, керував транспортним засобом «Peugeot», д.н.з. НОМЕР_1 , будучи тимчасово обмеженим у праві керування транспортними засобами на підставі постанови Першого відділу державної виконавчої служби у м. Вінниці Центрального міжрегіонального управління МЮ (м. Київ) ВП №48982996 від 23.02.2023.
Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги ч. 10 ст. 15 ЗУ «Про дорожній рух», за що передбачена відповідальність за ч. 3 ст. 126 КУпАП. 
Не погодившись з постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 04 серпня 2026 року,  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, в якій просить за результатами апеляційного перегляду справи скасувати оскаржувану постанову, а провадження у справі закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, в зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.
Основними доводами апеляційної скарги є те, що оскаржувана постанова є незаконною та необґрунтованою, ухвалена з порушенням норм процесуального права та без належного з`ясування фактичних обставин справи.
Апелянт зазначає, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що на момент зупинки транспортного засобу 05 травня 2026 року ОСОБА_1 був обізнаний про встановлене щодо нього тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами. Зокрема, відсутні докази отримання ним постанови першого відділу державної виконавчої служби від 23 лютого 2023 року у виконавчому провадженні № 48982996 або іншого належного способу доведення її змісту до його відома.
Вказує, що на зазначену обставину сторона захисту звертала увагу суду першої інстанції, зазначаючи, що після отримання доступу до матеріалів виконавчого провадження в них не було виявлено доказів направлення ОСОБА_1 постанови від 23 лютого 2023 року та доказів її отримання. Зокрема, відсутні підпис ОСОБА_1 про отримання постанови, поштове повідомлення про вручення рекомендованого відправлення, підтвердження її вручення державним виконавцем, електронне повідомлення чи інші докази, які б свідчили про його обізнаність із встановленим обмеженням до моменту зупинки автомобіля.
Таким чином, апелянт наголошує, що заперечував не факт існування постанови державного виконавця, а саме факт обізнаності з нею та її змістом. На його думку, сам факт винесення постанови державним виконавцем не доводить її отримання боржником та не створює автоматичної презумпції його обізнаності про встановлене обмеження. Відтак суд першої інстанції, ототожнивши факт існування постанови з фактом обізнаності ОСОБА_1 про її зміст, неправильно встановив юридично значущі обставини справи.
Посилається на положення статті 251 КУпАП, відповідно до яких доказами у справі про адміністративне правопорушення є фактичні дані, на основі яких встановлюються, зокрема, наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. При цьому обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення.
У зв`язку з цим апелянт вважає, що саме орган, який ініціював притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, мав надати належні докази його обізнаності про встановлене тимчасове обмеження. Натомість на особу, яка притягається до адміністративної відповідальності, не може бути покладено обов`язок доводити негативний факт — що вона не отримувала постанову та не знала про її існування. За відсутності належних доказів повідомлення особи про встановлене обмеження всі сумніви щодо доведеності її вини, на думку апелянта, мають тлумачитися на її користь.
Крім того, апелянт зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам захисту щодо відсутності доказів повідомлення ОСОБА_1 про тимчасове обмеження. Зокрема, в оскаржуваній постанові, на його думку, не зазначено, яким саме доказом підтверджується факт отримання ним постанови державного виконавця, коли саме він був повідомлений про встановлене обмеження, яким способом постанову було доведено до його відома та на підставі яких доказів суд встановив його обізнаність про таке обмеження.
Апелянт вважає, що суд фактично обмежився посиланням на протокол про адміністративне правопорушення, рапорт працівника поліції та постанову державного виконавця, не встановивши при цьому належними доказами факт обізнаності ОСОБА_1 про тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами.
Також посилається на частину дев`яту статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», зазначаючи, що закон розмежовує факт винесення державним виконавцем постанови про встановлення тимчасового обмеження у праві керування транспортними засобами та доведення такої постанови до відома боржника. Тому, на думку апелянта, для встановлення вини особи має значення не лише факт існування постанови державного виконавця, а й наявність доказів того, що така постанова була доведена до відома водія.
Окремо апелянт звертає увагу на значний проміжок часу між винесенням постанови державного виконавця 23 лютого 2023 року та подією, за яку ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності, яка мала місце 05 травня 2026 року.  Зазначає, що між цими подіями минуло понад три роки, що, на його думку, об`єктивно посилює необхідність належного підтвердження факту обізнаності особи про чинність відповідного обмеження. За таких обставин сам лише факт винесення постанови у 2023 році, без встановлення факту її вручення чи іншого належного доведення до відома ОСОБА_1 , не може свідчити про те, що на момент керування транспортним засобом він знав про встановлене щодо нього обмеження.
Відтак апелянт вважає, що висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_1 ґрунтується на припущенні щодо його обізнаності про постанову державного виконавця, а не на належних, допустимих та достатніх доказах, у зв`язку з чим оскаржувана постанова підлягає скасуванню.
Одночасно ОСОБА_1 просить поновити строк на апеляційне оскарження постанови Вінницького міського суду Вінницької області від 04 серпня 2026 року. Зазначає, що справу розглянуто за його відсутності, а копію постанови він отримав лише 15 серпня 2026 року. Крім того, у період з 03 серпня 2026 року по 12 серпня 2026 року він перебував на стаціонарному лікуванні, тобто у період ухвалення оскаржуваної постанови, у зв`язку з чим вважає причини пропуску строку на апеляційне оскарження поважними.
Згідно з ч. 2 ст. 294 КУпАП, постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, протягом десяти днів з дня винесення постанови. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні цього строку відмовлено.
Відповідно до ч. 2 ст. 289 КУпАП, в разі пропуску строку з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено.
В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити, а також задовольнити клопотання поновлення строку на апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції. 
Розглянувши клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови Вінницького міського суду Вінницької області від 04 серпня 2026 року, перевіривши наведені у ньому доводи та надані на їх підтвердження докази, апеляційний суд вважає, що підстав для його задоволення немає з огляду на таке.
Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.
Згідно з частиною другою статті 7 Кодексу України про адміністративні правопорушення провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
Порядок апеляційного оскарження постанови судді у справі про адміністративне правопорушення визначений статтею 294 КУпАП.
Так, відповідно до частини другої статті 294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 та частиною першою статті 287 цього Кодексу.
Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні цього строку відмовлено.
Отже, закон прямо визначає початок перебігу строку на апеляційне оскарження постанови судді у справі про адміністративне правопорушення — день її винесення. При цьому положення статті 294 КУпАП не пов`язують початок перебігу такого строку з днем отримання особою копії постанови суду.
З матеріалів справи вбачається, що постанову Вінницького міського суду Вінницької області ухвалено 04 серпня 2026 року. Відтак саме з цієї дати розпочався перебіг установленого законом десятиденного строку на її апеляційне оскарження.
Водночас апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 – адвокат Хейніс О. Г. подав через систему «Електронний суд» лише 25 серпня 2026 року, тобто після закінчення передбаченого частиною другою статті 294 КУпАП десятиденного строку на апеляційне оскарження.
Відповідно до частини другої статті 289 КУпАП у разі пропуску строку, встановленого частиною першою цієї статті, з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено органом або посадовою особою, правомочними розглядати справу.
Таким чином, поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження не є автоматичним наслідком самого лише звернення особи з відповідним клопотанням. Для його поновлення необхідно встановити наявність поважних причин пропуску строку, тобто обставин об`єктивного характеру, які реально перешкоджали особі своєчасно реалізувати право на апеляційне оскарження, а також підтвердження таких обставин належними доказами.
При цьому особа, яка просить поновити пропущений процесуальний строк, повинна не лише зазначити обставини, які, на її думку, зумовили пропуск строку, а й навести конкретні мотиви, з яких убачається, що саме ці обставини об`єктивно унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання апеляційної скарги.
Як убачається з апеляційної скарги та клопотання про поновлення строку, ОСОБА_1 обґрунтовує пропуск строку тим, що справа була розглянута судом першої інстанції за його відсутності, копію постанови він отримав лише 15 серпня 2026 року, а також тим, що у період з 03 серпня 2026 року по 12 серпня 2026 року перебував на стаціонарному лікуванні.
Оцінюючи наведені обставини у їх сукупності, колегія суддів не знаходить їх достатніми для висновку про наявність поважних причин пропуску строку на апеляційне оскарження.
Насамперед суд апеляційної інстанції враховує, що право ОСОБА_1 на участь у розгляді справи та на отримання правничої допомоги порушено не було.
З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 реалізував своє право на захист шляхом залучення професійної правничої допомоги. Зокрема, у матеріалах справи наявний договір про надання правової допомоги з адвокатом Хейнісом О. Г. (а.с. 10), ордер адвоката Стягайла О. П. (а.с. 15), а також витяг з договору про надання правової допомоги від 26 травня 2025 року, відповідно до якого адвокат Федик Ю. Ю. уповноважений представляти інтереси ОСОБА_1 (а.с. 18).
Отже, ОСОБА_1 був обізнаний про здійснення щодо нього провадження у справі про адміністративне правопорушення, мав можливість користуватися правничою допомогою та реалізовувати передбачені законом права як особа, яка притягається до адміністративної відповідальності.
Як убачається з матеріалів справи, постанова Вінницького міського суду Вінницької області від 04 серпня 2026 року була ухвалена за відсутності ОСОБА_1 та його захисника адвоката Хейніса О. Г. Разом із тим матеріали справи містять належні відомості про те, що ОСОБА_1 та його захисник були повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, призначеного на 04 серпня 2026 року о 09:00 год.
Зокрема, адвокат Хейніс О. Г. звертався до суду першої інстанції з клопотанням про перенесення розгляду справи. Сам факт подання такого клопотання свідчить про те, що захиснику було достовірно відомо про дату, час та місце судового засідання.
Крім того, адвокатом було подано клопотання про перенесення розгляду справи у зв`язку з необхідністю ознайомлення з матеріалами справи та формування правової позиції.
Таким чином, сторона захисту не лише була повідомлена про розгляд справи, а й фактично здійснювала процесуальні дії у межах цього провадження.
Також адвокатом Федиком Ю. Ю. до суду першої інстанції були подані письмові пояснення по справі (а.с. 21), а в матеріалах справи наявна розписка ОСОБА_1 про призначення розгляду справи на 04 серпня 2026 року (а.с. 28).
Наведені обставини мають істотне значення для оцінки причин пропуску строку на апеляційне оскарження, оскільки свідчать про те, що ОСОБА_1 та його захисники знали про існування справи, її розгляд судом першої інстанції та дату судового засідання.
Отже, посилання апелянта на те, що справу розглянуто за його відсутності, саме по собі не свідчить про поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження. Відсутність особи у судовому засіданні не може ототожнюватися з необізнаністю про розгляд справи, якщо матеріалами провадження підтверджується належне повідомлення особи та її захисника про дату, час і місце такого розгляду.
Навпаки, наявність у справі розписки ОСОБА_1 про призначення справи до розгляду, клопотань його захисника про перенесення судового засідання, а також письмових пояснень у справі свідчить про активну участь сторони захисту у провадженні та обізнаність із його перебігом.
Не може бути визнано поважною причиною пропуску строку і посилання ОСОБА_1 на те, що копію постанови суду першої інстанції він отримав лише 15 серпня 2026 року.
При цьому з наданого поштового конверта та відомостей про відстеження поштового відправлення № R067251987324 убачається, що поштове відправлення з копією постанови було вручено одержувачу 14 серпня 2026 року о 15:39 год.
Таким чином, навіть за умови врахування дати отримання копії постанови як обставини, з якою апелянт пов`язує можливість реалізації свого права на оскарження, така копія була отримана ним ще 14 серпня 2026 року.
Водночас апеляційну скаргу подано лише 25 серпня 2026 року, тобто з пропуском установленого частиною другою статті 294 КУпАП десятиденного строку.
Отже, після отримання копії оскаржуваної постанови ОСОБА_1 мав достатній час для підготовки та подання апеляційної скарги, однак скористався своїм правом на апеляційне оскарження лише 25 серпня 2026 року.
Більше того, положення частини другої статті 294 КУпАП прямо визначають, що десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови судді обчислюється з дня її винесення. Тому саме по собі отримання копії постанови після спливу частини або всього встановленого законом строку не змінює визначеного законом моменту початку перебігу строку на апеляційне оскарження.
Водночас отримання копії постанови може мати значення при вирішенні питання про поновлення пропущеного строку лише за умови, якщо особа доведе, що до моменту її отримання вона об`єктивно була позбавлена можливості дізнатися про прийняте судове рішення та реалізувати право на його оскарження.
У цій справі таких обставин не встановлено.
Як зазначалося вище, ОСОБА_1 був обізнаний про розгляд справи судом першої інстанції, знав про дату призначеного судового засідання, мав професійну правничу допомогу, а його захисники брали участь у здійсненні процесуальних дій у справі.
За таких обставин особа, яка знала про розгляд справи та дату судового засідання, не може обґрунтовувати поважність пропуску строку виключно тим, що копію постанови суду вона отримала пізніше.
Окремо колегія суддів оцінює доводи ОСОБА_1 про те, що у період з 03 серпня 2026 року по 12 серпня 2026 року він перебував на стаціонарному лікуванні.
Сам по собі факт перебування особи на стаціонарному лікуванні не є безумовною підставою для поновлення строку на апеляційне оскарження.
Для визнання такої обставини поважною причиною пропуску строку необхідно встановити її безпосередній причинно-наслідковий зв`язок із неможливістю особи своєчасно звернутися з апеляційною скаргою, зокрема з урахуванням тривалості лікування, стану особи, характеру обмежень, можливості користуватися допомогою захисника, а також того, чи залишався у особи час для звернення з апеляційною скаргою після припинення відповідних обставин.
У цьому випадку зазначений апелянтом період стаціонарного лікування закінчився 12 серпня 2026 року, тоді як копію постанови, згідно з матеріалами справи, було вручено 14 серпня 2026 року, а апеляційну скаргу подано 25 серпня 2026 року.
Таким чином, навіть після закінчення періоду стаціонарного лікування та отримання копії постанови ОСОБА_1 не звернувся до апеляційного суду невідкладно, а подав апеляційну скаргу лише 25 серпня 2026 року.
При цьому матеріали справи не містять доказів того, що після виписки зі стаціонару ОСОБА_1 за станом здоров`я був позбавлений можливості звернутися до суду з апеляційною скаргою або скористатися допомогою своїх захисників для її підготовки та подання.
Не наведено таких обставин і в самому клопотанні про поновлення строку.
З огляду на це апеляційний суд приходить до висновку, що перебування ОСОБА_1 на стаціонарному лікуванні у період з 03 по 12 серпня 2026 року не свідчить про наявність об`єктивних та непереборних обставин, які перешкоджали йому або його захиснику подати апеляційну скаргу у встановлений законом строк.
При цьому суд апеляційної інстанції враховує, що право на апеляційне оскарження повинно реалізовуватися у встановлений законом строк. Дотримання процесуальних строків спрямоване на забезпечення юридичної визначеності, стабільності судових рішень та належної організації судового провадження.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на суд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним і може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарги та дотримання процесуальних строків. Такі обмеження мають переслідувати легітимну мету та не повинні обмежувати доступ до суду таким чином або такою мірою, щоб сама сутність права була порушена.
Водночас процесуальні строки мають на меті забезпечення належного здійснення правосуддя та принципу юридичної визначеності, а їх поновлення можливе лише за наявності об`єктивно виправданих причин.
Колегія суддів також враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену, зокрема, у справі «Каракуця проти України» (заява № 18986/06, рішення від 16 лютого 2017 року), відповідно до якої сторона, яка задіяна у судовому розгляді, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Застосовуючи наведений підхід до обставин цієї справи, апеляційний суд звертає увагу на те, що ОСОБА_1 не був стороннім учасником провадження, який не знав про його існування. Навпаки, він був обізнаний про розгляд справи, був повідомлений про дату та час судового засідання, мав декількох представників, які здійснювали його захист, а один із захисників безпосередньо звертався до суду з клопотанням про перенесення розгляду справи.
Отже, від сторони захисту можна було очікувати добросовісного та своєчасного з`ясування результатів розгляду справи та, у разі незгоди з постановою суду, вжиття необхідних заходів для її оскарження у встановлений законом строк.
Саме по собі отримання копії постанови після її ухвалення не звільняло ОСОБА_1 від обов`язку дотримуватися встановленого законом строку, оскільки йому та його захисникам було відомо про розгляд справи та дату її розгляду.
Таким чином, наведені у клопотанні обставини не підтверджують наявності об`єктивних причин, які б унеможливлювали подання апеляційної скарги у встановлений частиною другою статті 294 КУпАП строк.
При вирішенні питання про поновлення строку на апеляційне оскарження колегія суддів також враховує практику Європейського суду з прав людини щодо необхідності дотримання принципу правової визначеності. Зокрема, у рішенні від 29 жовтня 2010 року у справі «Устименко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що необґрунтоване поновлення строку на оскарження остаточного судового рішення без наявності для цього відповідних підстав порушує принцип правової визначеності та, як наслідок, право на справедливий суд, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Зазначений підхід узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 910/9836/18, відповідно до якої вжиття заходів для прискорення процедури розгляду є обов`язком не лише держави, а й осіб, які беруть участь у справі.
У цій справі ОСОБА_1 був обізнаний про складення щодо нього протоколу про адміністративне правопорушення та про розгляд відповідної справи Вінницьким міським судом Вінницької області. Крім того, як встановлено вище, він був повідомлений про дату, час і місце судового розгляду та користувався правничою допомогою адвокатів. Отже, сторона захисту мала реальну можливість цікавитися перебігом провадження та своєчасно реалізувати право на апеляційне оскарження. Тому ОСОБА_1 не наведено обставин, які б об`єктивно перешкоджали йому або його захиснику подати апеляційну скаргу в межах установленого частиною другою статті 294 КУпАП десятиденного строку. 
За таких обставин, з огляду на пропуск десятиденного строку, визначеного частиною другою статті 294 КУпАП, та відсутність поважних причин для його поновлення, клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження задоволенню не підлягає.
Відповідно до частини другої статті 294 КУпАП апеляційна скарга, подана після закінчення строку на апеляційне оскарження, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні цього строку відмовлено.
Отже, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає поверненню особі, яка її подала, у зв`язку з відмовою у поновленні строку на апеляційне оскарження.
Керуючись частинами 2, 10 статті 294 КпАП України, -

постановив:
Відмовити в задоволені клопотання  ОСОБА_1  про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови Вінницького міського суду Вінницької області від 04 серпня 2026 року.
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  на постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 04 серпня 2026 року про притягнення  ОСОБА_1  до адміністративного правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 126 КУпАП, повернути особі, яка її подала.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя апеляційного суду Ю. Б. Войтко