КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 липня 2026 року Справа № 810/165/18
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Войтович І.І., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Київській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,
в с т а н о в и в:
ОСОБА_1 звернулась до Київського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління ДПС у Київській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення від 30.06.2017 № 98437-10.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач, визначаючи суму податкового зобов`язання, не врахував того, що до складу належної їй майнового комплексу входить гуртожиток, будівлі промисловості, зокрема цехи, складські приміщення та споруди для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності, які відповідно до підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України не є об`єктом оподаткування.
Також, позивач вказуває, що подібна ситуація вже виникала у 2016 році, коли Рокитнянське відділення Білоцерківської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області надіслало податкове повідомлення-рішення № 110652-10 від 17.11.2016, яким зобов`язувало позивача сплатити податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за цей же ж майновий комплекс, площею 9489,60 кв.м.
Водочас, постановою Київського окружного адміністративного суду від 17.07.2017 у справі № 810/1349/17, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 24.10.2017 податкове повідомлення-рішення Рокитнянського відділення Білоцерківської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області від 17.11.2016 № 110652-10 визнано протиправним та скасовано.
Посилаючись на обставини, встановлені вказаним рішенням суду, позивач вважає рішення податкового органу протиправним та таким, що підлягає скасуванню.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 15.01.2018 відкрито провадження у справі, визначено здійснювати розгляд такої за правилами загального позовного провадження та розпочато підготовку справи до судового розгляду.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 12.04.2018 позовну заяву задоволено повністю.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05.12.2018 апеляційну скаргу ГУ ДФС у Київській області задоволено, скасовано рішення Київського окружного адміністративного суду від 12.04.2018 та прийнято нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Постановою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10.02.2022 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, скасовано рішення Київського окружного адміністративного суду від 15.01.2018 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 05.12.2018, та направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
27.04.2022 з Верховного Суду на розгляд Київського окружного адміністративного суду надійшла адміністративна справа № 810/165/18 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Київській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 30.06.2017 № 98437-10.
Відповідно до протоколу розподілу справ між суддями адміністративну справу № 810/165/18 передано на розгляд судді Київського окружного адміністративного суду Харченко С.В.
03 травня 2022 року ухвалою Київського окружного адміністративного суду прийнято адміністративну справу № 810/165/18 до провадження судді Харченко С.В. за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та здійснено заміну відповідача - Головного управління ДФС у Київській області його правонаступником - Головним управлінням ДПС у Київській області.
Згідно Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями 22.03.2024 справу розподілено судді Войтович І.І.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 01.04.2024 прийнято до провадження адміністративну справу та визначено розглядати таку за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.
Відповідач проти позову заперечує та зазначає, що приймаючи оскаржуване податкове повідомлення - рішення, податковий орган керувався нормами Податкового кодексу України. Крім цього, зазначив, що ОСОБА_1 не є промисловцем або товаровиробником, отже на належні позивачу нежитлові приміщення не може бути поширене правило, встановлене підпунктом 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України.
У зв`язку із зазначеним, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.
Встановивши правові позиції сторін по справі та їх обґрунтування, розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, оглянувши письмові докази, які були надані до матеріалів справи, судом встановлено наступне.
08.11.2006 між Київською регіональною спілкою споживчої кооперації та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу (далі - Договір), на підставі якого позивачу було передано у власність комплекс будівель загальною площею 9489,60 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до п. 1.1 Договору, комплекс складається з наступних будівель та споруд:
- магазин-прохідна (матеріал стін - цегла), позначений літерою «Я», площею 37,30 кв.м.;
- адміністративне приміщення (матеріал стін - цегла), позначене літерою «А», площею 189,90 кв.м.;
- вагова (матеріал стін - цегла), позначена літерою «Є», площею 20,40 кв.м.;
- цех (матеріал стін - цегла), позначений літерою «У», площею 703,1 кв.м.;
- склад (матеріал стін - цегла), позначений літерою «Щ», площею 1107,7 кв.м;
- фруктосховище (матеріал стін - цегла), позначене літерою «П», площею 1514,40 кв.м.;
- котельня-електропідстанція (матеріал стін - цегла), позначена літерою «Р», площею 555,70 кв.м.;
- ангар-склад (матеріал стін - метал), позначений літерою «В», площею 563,00 кв.м.;
- склад АВМ (матеріал стін - цегла), позначений літерою «Д», площею 446,50 кв.м.;
- склад (матеріал стін-шифер), позначений літерою «І», площею 294,00 кв.м.;
- склад (матеріал стін - цегла), позначений літерою «К», площею 154,80 кв.м.;
- склад - майстерня (матеріал стін - цегла), позначений літерою «Г», площею 150,70 кв.м.;
- майстерня (матеріал стін-цегла), позначена літерою «О», площею 718,80 кв.м.;
- гуртожиток (матеріал стін - цегла), позначений літерою «Б», площею 431,70 кв.м.;
- картоплесховище (матеріал стін - цегла), позначене літерою «З/п1», площею 545,80 кв.м.;
- цех (матеріал стін - цегла), позначений літерою «З», площею 1403, кв.м.;
- склад солі (матеріал стін - цегла), позначений літерою «Н», площею 106,50 кв.м.;
- овочесховище (матеріал стін - цегла), позначене літерою «Ч», площею242,60 кв.м.;
- корнеплодосховище (матеріал стін - бетон), позначене літерою «З/п2», площею 309,00 кв.м.;
- дві водонапірні вежі, позначені « 1-2»;
- дві артсвердловини, позначені « 3-4»;
- димова труба, позначена « 5»;
- під`їзний шлях, позначений « 6»;
- асфальтова дорога, позначена « 7»;
- площадка, позначена « 7»;
- вбиральня, позначена « 8».
Вказаний комплекс знаходиться на земельній ділянці, площею 6,2 га, яка перебуває в постійному користуванні (державний акт на право постійного користування землею серії І-КВ номер 00813, виданий Рокитнянською селищною радою і зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею 19 жовтня 1995 року за № 13).
30.06.2017 ГУ ДФС у Київській області прийнято податкове повідомлення-рішення № 98437-10, яким позивачу визначено податкове зобов`язання за 2016 рік за платежем - податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в сумі 130 766,69 грн.
Не погодившись з правомірністю спірного податкового повідомлення-рішення, позивач звернулася до суду з цим позовом.
Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Зокрема, в силу ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Частиною 3 статті 2 КАС України визначено, що основними засадами (принципами) адміністративного судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі; 5) обов`язковість судового рішення; 6) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 7) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, визначених законом; 8) розумність строків розгляду справи судом; 9) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 10) відшкодування судових витрат фізичних та юридичних осіб, на користь яких ухвалене судове рішення.
За ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 22 квітня 2021 року у справі № 826/15741/18, з метою безумовного дотримання конституційного принципу, визначеного у статті 129 Конституції України, в частині третій статті 2 та статті 9 КАС України закріплено, що до основних засад (принципів) адміністративного судочинства належить, зокрема, змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі; суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.
Загалом принцип змагальності прийнято розглядати як основоположний компонент концепції "справедливого судового розгляду" у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що також включає споріднені принципи рівності сторін у процесі та ефективної участі.
Принцип змагальності судового провадження охоплює собою право особи, крім можливості подавати власні докази, знати про існування всіх представлених доказів та пояснень іншими учасниками справи, оскільки вони можуть вплинути на рішення суду, мати можливість знайомитись з матеріалами справи та робити з них копії, а також володіти відповідними знаннями (залучати професійного представника) та змогу коментувати представлені докази та пояснення у належній формі та у встановлений час.
Таким чином, принцип змагальності спільно з принципом рівності є одним з основних елементів поняття "право на справедливий суд", що гарантоване Конвенцією.
Провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи (ч. 3 ст. 3 КАС України).
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Вказана норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
«На підставі» означає, що суб`єкт владних повноважень повинен бути утвореним у порядку, визначеному Конституцією та законами України; зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним.
«У межах повноважень» означає, що суб`єкт владних повноважень повинен приймати рішення та вчиняти дії відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх.
«У спосіб» означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби.
Вирішуючи даний спір суд зазначає наступне.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства визначає Податковий кодекс України (далі - ПК України).
01.01.2015 набрав чинності Закон України № 71-VIII від 28.12.2014 «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», яким згідно зі статтею 266 ПК України було введено новий податок - податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Відповідно до пп. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 ПК України, платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Згідно із пп. 266.2.1 п. 266.2 ст. 266 ПК України, об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.
Водночас, підпунктом 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України встановлено, що не є об`єктом оподаткування, зокрема:
г) гуртожитки;
є) будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.
Підпунктом 14.1.129 п. 14.1 ст. 14 ПК України визначено, що об`єкти житлової нерухомості - будівлі, віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду, дачні та садові будинки.
В свою чергу, пп. 14.1.129-1 п. 14.1 ст. 14 ПК України встановлено, що об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють:
а) будівлі готельні - готелі, мотелі, кемпінги, пансіонати, ресторани та бари, туристичні бази, гірські притулки, табори для відпочинку, будинки відпочинку;
б) будівлі офісні - будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей;
в) будівлі торговельні - торгові центри, універмаги, магазини, криті ринки, павільйони та зали для ярмарків, станції технічного обслуговування автомобілів, їдальні, кафе, закусочні, бази та склади підприємств торгівлі й громадського харчування, будівлі підприємств побутового обслуговування;
г) гаражі - гаражі (наземні й підземні) та криті автомобільні стоянки;
ґ) будівлі промислові та склади;
д) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки);
е) господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо;
є) інші будівлі.
У відповідності до пп. 266.3.1 п. 266.3 ст. 266 ПК України, базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.
За положеннями пп. 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 ПК України, база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.
Підпунктом 266.5.1 п. 266.5 ст. 266 ПК України визначено, що ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.
Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року (пп. 266.6.1 п. 266.6 ст. 266 ПК України).
Також, пп. 266.7.1 п. 266.7 ст. 266 ПК України встановлено, що обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості у такому порядку:
а) за наявності у власності платника податку одного об`єкта житлової нерухомості, в тому числі його частки, податок обчислюється, виходячи з бази оподаткування, зменшеної відповідно до підпунктів "а" або "б" підпункту 266.4.1 пункту 266.4 цієї статті, та відповідної ставки податку;
б) за наявності у власності платника податку більше одного об`єкта житлової нерухомості одного типу, в тому числі їх часток, податок обчислюється виходячи із сумарної загальної площі таких об`єктів, зменшеної відповідно до підпунктів "а" або "б" підпункту 266.4.1 пункту 266.4 цієї статті, та відповідної ставки податку;
в) за наявності у власності платника податку об`єктів житлової нерухомості різних видів, у тому числі їх часток, податок обчислюється виходячи із сумарної загальної площі таких об`єктів, зменшеної відповідно до підпункту "в" підпункту 266.4.1 пункту 266.4 цієї статті, та відповідної ставки податку;
г) сума податку, обчислена з урахуванням підпунктів "б" і "в" цього підпункту, розподіляється контролюючим органом пропорційно до питомої ваги загальної площі кожного з об`єктів житлової нерухомості.
Обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.
Судом встановлено, що рішенням сесії Рокитнянської селищної ради Київської області від 29.01.2016 № 120-05-VІІ затверджено Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на території Роктнянської селищної ради, згідно якого встановлено ставку податку на об`єкти нежитлової нерухомості на території селищної ради в розмірі 1% мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв.м. бази оподаткування.
Разом з цим, позивач, як на підставу для скасування спірного рішення податкового органу посилається на підпункт 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України та на ту обставину, що в її власності знаходяться гуртожиток, будівлі промисловості, зокрема цехи, складські приміщення та споруди для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.
Як зазначено вище, підпунктом 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України встановлено, що не є об`єктом оподаткування, зокрема: г) гуртожитки; є) будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.
Водночас, у постанові Верховного Суду від 17.02.2020 у справі № 820/3556/17 сформувала правовий висновок, який полягає у тому, що застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України можливе у разі якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).
Направляючи справу, яка розглядається на новий розгляд, Верховний Суд вказав про необхідність дослідити, чи використовуються позивачем зазначені вище об`єкти за призначенням.
Так, судом встановлено, що 01.11.2015 між ФОП ОСОБА_1 (Орендодавець) та ТОВ «УКРАЇНСЬКІ АБРАЗИВИ» (Орендар) укладено договір оренди нежитлових приміщень (далі - Договір оренди), відповідно до якого Орендодавець зобов`язується передати Орендарю нежитлове приміщення, площею 294 кв.м., яке знаходиться за адресою: Київська область, смт. Рокитне, вул. Вокзальна, 210 (далі - Приміщення), за плату на строк, встановлений цим договором (п. 1.1 Договору оренди).
Відповідно до п. 1.2 Договору оренди, приміщення надається в користування строком на 2 (два) роки з моменту підписання сторонами цього договору.
Згідно із п. 1.4 Договору оренди, приміщення передається з метою використання його під виробничі заходи.
Таким чином, частина приміщення використовувалася за його призначенням, а саме, під виробничі заходи, не підлягає оподаткуванню та підпадає під підпункт «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.
Водночас, щодо іншої частини приміщення позивачем будь яких документів не надано.
Крім того, з огляду на положення абзацу «г» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, гуртожиток, площею 431,70 кв.м., який є частиною нежитлових приміщень, загальною площею 9489,60 кв.м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , також є об`єктом, який не оподатковується податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
При цьому, з розрахунку податкового зобов`язання вбачається, що суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, визначену у спірному податковому повідомленні-рішенні, було розраховано контролюючим органом виходячи з загальної площі належного позивачу об`єкта нерухомості, а саме 9 489,6 кв.м. із ставкою податку за 1 кв.м. для об`єкта нежитлової нерухомості у розмірі 1% від мінімальної заробітної плати станом на 01.01.2016.
Відтак, суд дійшов висновку про безпідставність нарахування відповідачем позивачу податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, з урахуванням площі гуртожитку та частини приміщення, яка використовується за призначенням, які не є об`єктом оподаткування зазначеним податком у розмірі 10 000,15 грн (725,7*13,78), відповідно, в цій позовні вимоги підлягають задоволенню, а спірне рішення частковому скасуванню.
Водночас, щодо скасування спірного податкового рішення в іншій частині, суд зазначає, що щодо іншої частини приміщення позивачем будь яких доказів використання такого за призначенням не надано та таке не звільнено від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, а тому спірне рішення в частині 120 766,54 грн (8 763,9*13,78) є правомірним та скасуванню не підлягає.
Суд відхиляє посилання позивача на інші судові рішення, у яких скасовано податкові повідомлення-рішення лише з підстав того, що гуртожиток не оподатковується податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, оскільки в межах цієї справи наявний розрахунок спірного рішення, який дає змогу виокремити суму грошового зобов`язання щодо іншої частини нежитлових приміщень.
Таким чином, виходячи з того, що відповідачем безпідставно визначено суму грошового зобов`язання на об`єкти нерухомості, які не підлягають оподаткуванню, в частині нарахування суми грошового зобов`язання у розмірі 10 000,15 грн, суд дійшов висновку про протиправність податкового повідомлення-рішення від 30.06.2017 № 98437-10 в зазначеній частині, а отже, таке підлягає скасуванню в цій частині. В іншій частині зазначене податкове повідомлення-рішення є правомірним та скасуванню не підлягає.
Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню в частині.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Частинами 1 та 2 ст. 72 КАС України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
За статтею 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 74 КАС України).
Відповідно до статті 76 КАС України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування та питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ч. 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
На виконання цих вимог відповідачем не доведено належними та допустимими доказами правомірність вчинених дій.
Водночас докази, подані позивачем, підтверджують обставини, на які він посилається в обґрунтування позовних вимог, та не були спростовані відповідачем.
Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі (абз. 2 ч. 2 ст. 77 КАС України).
Відповідно судом встановлено часткову протиправність прийнятого відповідачем спірного податкового повідомлення-рішення від 30.06.2017 № 98437-10, таке рішення не відповідає вимогам ч. 2 ст. 2 КАС України та підлягає скасуванню у відповідній частині.
Згідно з ч. 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані.
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «RuizTorija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Згідно з вимогами пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Системно проаналізувавши приписи законодавства України, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.
Керуючись ст.ст. 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,- 
в и р і ш и в:
Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у місті Києві від 30.06.2017 № 98437-10 в частині нарахування суми грошового зобов`язання у розмірі 10 000,15 грн.
В іншій частині позовних вимог - відмовити.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Войтович І. І.