Справа № 463/803/26
Провадження № 2/463/1007/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
(заочне)

13 серпня 2026 року місто Львів

Личаківський районний суд м. Львова в складі: головуючої судді Ціпивко І.І., з участю секретаря судового засідання Гусак К.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,

встановив:

Стислий виклад позицій сторін.
Позивачі звернулися до суду із позовною заявою, якою просять стягнути з відповідачки на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 10.07.2017 року у розмірі 6666,66 доларів США та на користь ОСОБА_2 суму заборгованості за позикою в сумі 3333,34 доларів США та судові витрати по справі.
В обґрунтування позовних вимог покликаються на те, що 10 липня 2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір позики грошових коштів, відповідно до якого позикодавець передав позичальнику грошові кошти в сумі 10000,00 доларів США, яку той зобовязувався повернути у строк до 10 січня 2018 року. Позичальниця ОСОБА_3 обозків, визначених договором позики не виконала та позику у строк, що визначений договором позикодавцю ОСОБА_4 не повернула.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Спадкоємцями після його смерті є: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , його дружина та син відповідно. З урахуванням прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 до його дружини ОСОБА_1 перейшло право на 2/3 частини спадкового майна (з урахуванням відмови дочки ОСОБА_2 від своєї частки на користь матері ОСОБА_1 ) та до сина ОСОБА_2 на 1/3 частку, у тому числі і право вимоги за договором позики. Так як, відповідачка своє зобов`язання не виконала та не повернула заборгованості за позикою в сумі еквівалентній 10000,00 доларів США за курсом Національного банку України у погоджений сторонами договору термін. Невиконання відповідачкою обов`язку з повернення позики істотно порушує права позивачів як спадкоємців кредитора та змушує звернутися до суду з вимогою про стягнення суми боргу.
Відповідачка не скористалася правом на подання відзиву.
Інших заяв по суті справи, виключно в яких у силу вимог ч. 1 ст. 174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору, не надходило.

Процесуальні рішення, постановлені по справі.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.01.2026 року головуючою суддею у справі визначено суддю Боброву Ю.Ю.
Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова від 09.02.2026 року прийнято до розгляду позовну заяву. Розгляд справи постановлено проводити за правилами загального позовного провадження. 
Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.04.2026 року визначено головуючу суддю Ціпивко І.І. для розгляду справи.
Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова Ціпивко І.І. від 17.04.2026 року прийнято до розгляду позовну заяву. Розгляд справи постановлено проводити за правилами загального позовного провадження. Підготовче судове засідання призначено на 14.05.2026 року.
14.05.2026 року розгляд справи у підготовчому судовому засіданні у зв`язку з неявкою сторін.
09.06.2026 року ухвалою суду закрито підготовче провадження в справі за позовною заявою  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики. Призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 06 липня 2026 року.
06.07.2026 року справу знято з розгляду у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді.
30.07.2026 року розгляд справи у судовому засіданні відкладено у зв`язку з неявкою сторони відповідача.
Розгляд справи по суті відбувся 13.08.2026 року без участі сторін.
Заяви та клопотання сторін, узагальнення їх доводів та інші процесуальні дії у справі.
Позивачі у судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи в суді. Причини неявки суду не повідомили та клопотань про розгляд справи за їх відсутності не надіслали.
Представник позивачів адвокат Яциник В.В. в судове засідання не з`явився, подав клопотання про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивачів, просить позов задовольнити, не заперечує проти проведення судом заочного розгляду справи.
Відповідачка ОСОБА_3 та її представник адвокат Гаталяк М.Я., будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце судового розгляду, повторно на виклик суду не з`явилися, про причину неявки не повідомили, відзив на позов не подали, тому суд відповідно до ст. 280 ЦПК України розглянув справу заочно за їх відсутності на підставі наявних у ній доказів.
У зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу в порядку ст. 247 ЦПК України за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, суд вважає, що справу слід вирішити в межах тих доказів, які були отримані в ході судового розгляду, а також на підставі наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи. Слід зазначити, що дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд дійшов висновку, що неявка відповідачки не є перешкодою для розгляду справи, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів про права та взаємовідносини сторін, і позов слід задовольнити, ухваливши заочне рішення.
Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено, що 10 липня 2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір позики грошових коштів у розмірі 10000,00 доларів США. 
Згідно п. 2 вказаного вище договору, грошові кошти, які є предметом цього договору, передані позикодавцем та одержані позичальником до підписання цього догвору.
Відповідно до п.3 договору позики позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк до 10 січня 2018 року.
Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 05.09.2024 року, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що складено відповідний актовий запис № 321.
Відповідно до довідки приватного нотаріуса Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Гуцал Л.І. № 43/02-14 від 23.04.2025 року та матеріалів спадкової справи № 32/2024, спадкоємцями після смерті ОСОБА_4 є : дружина ОСОБА_1 (з урахуванням заяви-відмови від права на спадщину за законом доньки ОСОБА_2 ) та син ОСОБА_2 .
Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з неналежним виконанням позикодавцем ОСОБА_3 своїх зобов`язань за договором позики від 10.01.2017 року.
Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
В силу ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
В порядку ч. 2, 3 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно з частиною першої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку, боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
Крім цього, відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі статтею 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (частина перша статті 611 ЦК України).
Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах.
Оцінка доказів судом та висновки суду за результатами розгляду справи.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом переконливості своїх вимог шляхом надання доказів є однією з основних засад судочинства (стаття 129 Конституції України).
Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Надані позивачами докази суд визнає належними та допустимими, достовірними і достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для стягнення боргу за договором позики.
Так, виходячи з вищенаведеного та наявних у справі доказів, суд вважає, що договір позики від 10.07.2017 року засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми та обов`язок останнього на виконання договору, а саме повернення грошових коштів.
Судом встановлено, що на день подання позову загальна сума заборгованості становить 10000,00 доларів США.
Відповідно до правового висновку Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі № 6-63 цс 13 письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. 
При цьому, визначаючи заборгованість зі сплати основного боргу, що підлягає стягненню в іноземній валюті (доларах США), суд враховує правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року в справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19), в якому зазначено, що відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці на тимчасово окупованій території України.
У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
А тому, враховуючи, що як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема, позики не суперечить чинному законодавству, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому, з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, в розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, яка визначає критерії законності та обґрунтованості рішення, а також ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року в справах №373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).
За змістом ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).
З матеріалів справи вбачається, що позивачі є спадкоємцями після смерті спадкодавця ОСОБА_4 . 
Згідно до положень ст. 1219 ЦК України не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.
Таким чином, суд визнає, що у зв`язку зі смертю ОСОБА_4 до його спадкоємців - позивачів по справі перейшли всі права та обов`язки, як кредитора за вищенаведеним договором позики.
За таких встановлених обставин, врахувавши підтвердження факту отримання відповідачкою позики від спадкодавця ОСОБА_4 в сумі еквівалентній 10000,00 доларів США, відповідачка пропустила строк виконання зобов`язання, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити та стягнути з відповідачки на користь спадкоємців - позивачів суму заборгованості за договором позики у розмірі 10000,00 доларів США у частках, що відповідають часткам прийнятого спадкового майна після смерті первісного позикодавця.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
А відтак інші доводи сторін не аналізуються та не спростовуються судом, оскільки на висновки суду про наявність підстав для задоволення позову не впливають.
Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви.
Враховуючи, що зазначена заборгованість на даний час залишається непогашеною, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є підставними і такими, що підлягають до задоволення в повному обсязі.
Щодо судових витрат.
Крім того, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.
Так, понесені позивачами документально підтверджені судові витрати, а саме: сплачений судовий збір, підлягає стягненню з відповідачки на користь позивачів відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.
Доказів понесення позивачами інших судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, окрім як сплати судового збору за пред`явлення позовної заяви до суду, матеріали цієї справи не містять.
Керуючись ст. 12, 13, 81, 141, 259, 263, 265, 268, 280-283 ЦПК України, суд

ухвалив:
Позов задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 6666 (шість тисяч шістсот шістдесят шість) доларів США 66 центів боргу за договором позики від 10.07.2017 року та сплачений судовий збір у сумі 2875 (дві тисячі вісімсот сімдесят п`ять) грн. 02 коп.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 3333 (три тисячі триста тридцять три) долари США 33 центи боргу за договором позики від 10.07.2017 року та сплачений судовий збір у сумі 1437 (одна тисяча чотириста тридцять сім) грн. 51 коп.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення може бути оскаржене позивачем до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):
Позивач 1: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .
Позивач 2: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .
Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_4 .
Повний текст рішення складено 13.08. 2026 року.

Суддя         Ірина ЦІПИВКО