Справа № 369/12107/25
Провадження № 2/369/4827/26
ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
Іменем України

16.09.2026 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі: головуючого судді Янченка А.В. за участю секретаря судового засідання Лисяк К.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 369/12107/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, оформленим розпискою від 15 лютого 2025 року, а також пені, трьох процентів річних, інфляційних втрат і судових витрат.
Позов обґрунтовано тим, що відповідач отримав від позивача грошові кошти: 27 грудня 2024 року — 2 000,00 доларів США; 28 грудня 2024 року — 40 000,00 грн; 11 лютого 2025 року — 1 000,00 доларів США. 15 лютого 2025 року відповідач власноруч склав розписку, якою підтвердив отримання зазначених коштів, визначив їх статус як позики та зобов`язався повернути їх у повному обсязі до 28 лютого 2025 року без відсотків.
У розписці також зазначено, що у разі недотримання обов`язку щодо своєчасного повернення коштів позичальник зобов`язується сплатити пеню у розмірі 1,5 % від запозиченої суми за кожний тиждень прострочення. Після повернення коштів позикодавець зобов`язаний повернути позичальнику оригінал розписки.
Посилаючись на невиконання відповідачем обов`язку з повернення позики, позивач просив стягнути 3 000,00 доларів США та 40 000,00 грн основного боргу, пеню, три проценти річних, інфляційні втрати, а також судові витрати.
Ціна позову при зверненні до суду визначена позивачем у сумі 210 570,67 грн, з яких еквівалент основного боргу становить 165 336,40 грн, пеня — 42 160,78 грн, три проценти річних — 1 657,80 грн, інфляційні втрати — 1 415,69 грн. Позивач сплатив судовий збір у розмірі 1 684,57 грн.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11.07.2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
Відповідач відзиву на позовну заяву не подав, у судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Про дату та час судового розгляду справи відповідач повідомлявся належним чином.
04.02.2026 року позивач подав до суду заяву про розгляд справи за відсутності позивача.
Також 04.02.2026 року позивач подав до суду заяву про долучення оригіналу розписки від 15.02.2025 року. 
Відповідно до частини першої статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Суд ухвалив провести заочний розгляд справи.
Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, то відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14, якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.
Дослідивши письмові докази, надані позивачем, та оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у сукупності відповідно до статті 89 ЦПК України, суд дійшов таких висновків.
За змістом статей 11, 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають, зокрема, з договорів та інших правочинів, а зобов`язанням є правовідношення, в якому боржник зобов`язаний вчинити на користь кредитора певну дію, а кредитор має право вимагати виконання такого обов`язку.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.
Частиною другою статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.
З оригіналу розписки від 15 лютого 2025 року вбачається, що ОСОБА_2 підтвердив отримання від ОСОБА_1 27 грудня 2024 року 2 000,00 доларів США, 28 грудня 2024 року 40 000,00 грн та 11 лютого 2025 року 1 000,00 доларів США, тобто загалом 3 000,00 доларів США та 40 000,00 грн. У розписці прямо зазначено, що передані кошти мають статус позики, та встановлено кінцевий строк їх повернення — до 28 лютого 2025 року.
Суд звертає увагу, що у тексті позовної заяви дата передачі 1 000,00 доларів США зазначена як 11 січня 2025 року, тоді як у дослідженій розписці зазначено 11 лютого 2025 року. Вказана розбіжність не змінює змісту зобов`язання, оскільки сам відповідач у розписці від 15 лютого 2025 року підтвердив отримання загальної суми позики — 3 000,00 доларів США та 40 000,00 грн — і встановив єдиний строк її повернення до 28 лютого 2025 року.
Відповідно до статей 525, 526, 530 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не допускається; зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону; якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк.
Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено обов`язок позичальника повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в постанові від 06 квітня 2026 року у справі № 368/1257/21 (провадження № 61-16707сво24) зазначила, що заперечення позичальника щодо фактичного неодержання коштів має бути обґрунтованим, а тягар доведення цієї обставини покладається на позичальника. Перебування боргового документа у кредитора відповідно до статті 545 ЦК України свідчить про невиконання боржником зобов`язання.
Оригінал розписки перебуває у позивача. Доказів повернення позики повністю або частково, припинення зобов`язання з інших передбачених законом підстав чи доказів, які спростовували б факт отримання коштів, відповідач суду не подав.
Отже, суд вважає доведеними факт виникнення між сторонами правовідносин позики, отримання відповідачем 3 000,00 доларів США та 40 000,00 грн, настання строку повернення позики та невиконання відповідачем цього обов`язку.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово виходила з того, що у разі отримання позики в іноземній валюті належним виконанням зобов`язання є повернення коштів у тій валюті, яка визначена договором, а суд може ухвалити рішення про стягнення суми боргу в іноземній валюті (зокрема постанови від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц, від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц).
За таких обставин вимоги про стягнення основного боргу у розмірі 3 000,00 доларів США та 40 000,00 грн є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Позивач також просить стягнути пеню, передбачену розпискою, три проценти річних та інфляційні втрати за прострочення повернення позики, починаючи з 01 березня 2025 року.
Відповідно до пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного або надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Неустойка та інші платежі, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання таких договорів, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Строк виконання зобов`язання у цій справі настав 28 лютого 2025 року, а заявлений позивачем період прострочення починається з 01 березня 2025 року. Отже, до спірних правовідносин у частині відповідальності за прострочення підлягає застосуванню спеціальне правило пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.
З огляду на пряму вказівку закону позичальник у відповідний період звільнений як від відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України (інфляційні втрати та три проценти річних), так і від договірної неустойки (пені). Тому вимоги про стягнення пені, трьох процентів річних та інфляційних втрат за заявлений період задоволенню не підлягають.
Згідно зі статтями 133, 137 ЦПК України до судових витрат належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Розмір таких витрат визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості, яка сплачена або підлягає сплаті стороною.
Позивач зазначив, що 19 червня 2025 року уклав з Адвокатським об`єднанням «Кодекс» договір про надання професійної правничої (правової) допомоги № АОБ242/2025. Вартість правничої допомоги на стадії звернення до суду визначена у фіксованому розмірі 9 000,00 грн, у тому числі 2 000,00 грн за юридичну консультацію та 7 000,00 грн за підготовку позовної заяви. На підтвердження заявлених витрат до позову зазначено про долучення договору, детального опису-розрахунку та акта наданих послуг.
Велика Палата Верховного Суду у справі № 755/9215/15-ц звернула увагу, що при визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд виходить із критеріїв реальності, необхідності та розумності їх розміру. Водночас частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України передбачають, що зменшення витрат через їх неспівмірність здійснюється за клопотанням іншої сторони, а обов`язок доведення неспівмірності покладається на сторону, яка таке клопотання заявляє.
Відповідач відзиву не подав, клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу та доказів їх неспівмірності суду не надав. Заявлена сума 9 000,00 грн з огляду на характер спору, обсяг підготовленого позову та ціну позову сама по собі не свідчить про очевидну непропорційність витрат.
Разом із тим відповідно до пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову інші судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Загальна ціна позову становить 210 570,67 грн. Задоволенню підлягають майнові вимоги в еквіваленті 165 336,40 грн, що становить 78,5182 % від ціни позову. Тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 78,5182 % підтверджених витрат на професійну правничу допомогу: 9 000,00 грн ? 78,5182 % = 7 066,64 грн.
З тих самих підстав пропорційно задоволеним вимогам підлягає відшкодуванню судовий збір: 1 684,57 грн ? 78,5182 % = 1 322,69 грн.
Отже, загальна сума судових витрат, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становить 8 389,33 грн, з яких 1 322,69 грн — судовий збір та 7 066,64 грн — витрати на професійну правничу допомогу.
Керуючись статтями 11, 15, 16, 509, 525, 526, 530, 545, 599, 610, 1046, 1047, 1049 ЦК України, пунктом 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, статтями 12, 13, 76–81, 89, 133, 137, 141, 259, 263–265, 280–284 ЦПК України, суд —
УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики — задовольнити частково.
Стягнути із ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) заборгованість за договором позики, підтвердженим розпискою від 15 лютого 2025 року, у розмірі 3 000 (три тисячі) доларів США 00 центів та 40 000 (сорок тисяч) гривень 00 копійок.
У задоволенні позовних вимог про стягнення пені, трьох процентів річних та інфляційних втрат — відмовити.
Стягнути із ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 1 322 (одна тисяча триста двадцять дві) гривні 69 копійок.
Стягнути із ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7 066 (сім тисяч шістдесят шість) гривень 64 копійки.

Заочне рішення може бути переглянуто Києво-Святошинським районним судом Київської області за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, до Київського апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено удень його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено: 16.09.2026 року.

Суддя         А.В. Янченко