Номер провадження: 22-ц/813/335/26 
Справа № 507/1/24
Головуючий у першій інстанції Вужиловський О.В.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.06.2026 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Таварткіладзе О.М., Сєвєрової Є.С.
за участю секретаря: Турик А.Ф.к.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, на заочне рішення Любашівського районного суду Одеської області, постановлене під головуванням судді  Вужиловського О.В. 01 лютого 2024 року у смт Любашівка Одеської області, –

встановила:

У січні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором. 
В обґрунтування вимог позивач вказував, що відповідно до умов договору позики від 15 січня 2019 року, ОСОБА_2 надав ОСОБА_1 позику в розмірі 87301 грн. 50 коп., що в еквіваленті на день підписання договору позики становило 3146 доларів США на строк до 15 квітня 2019 року. В подальшому, 22 березня 2019 року та 23 липня 2019 року, між сторонами було укладено додаткові угоди до договору позики від 15 січня 2019 року, згідно яких відповідач повинен повернути позивачу кошти в сумі 112537 грн. 60 коп., що еквівалентно 4396 Доларів США до 23 лютого 2020 року. Оскільки ОСОБА_1 не виконав зобов`язання щодо повернення коштів, отриманих в позику, заборгованість відповідача, за розрахунком позивача, за п. 1 Договору Позики складала 90083 грн. 00 коп.
В зв`язку із викладеним, ОСОБА_2 просив стягнути з відповідача суму боргу в сумі 90083 грн. та судові витрати в сумі 41073,60 грн., з яких: 40000 грн. - витрати на правничу допомогу та 1073,60 грн. - витрати по сплаті судового збору.
Заочним рішенням Любашівського районного суду Одеської області від 01 лютого 2024 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики було задоволено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 15 січня 2019 року в сумі 90083 грн. 00 коп. та судові витрати в розмірі 41073 грн. 60 коп., а всього 131156 грн. 60 коп. 
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково, а саме - стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму основного боргу, а у решті позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, щ: судові повістки відповідачу жодного разу не були вручені, повідомлення з пошти також не надходити; у матеріалах справи відсутні будь-які документи, які можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитними договорами, та які відповідають вимогам первинних документів; позивачем необґрунтовано заявлено про стягнення процентів, нарахованих після закінчення строку позики, на суму позики, визначену сторонами у договорі.
Крім того, апелянт вважає, що сума, яку вимагає сплатити позивач, є занадто збільшеною та порушує права відповідача як споживача. ОСОБА_1 не заперечує про виконання своїх цивільно-правових зобов`язань, однак вважає, що ці зобов`язання мають виконуватись у законних і справедливих межах.
Сторони про розгляд справи на 09 червня 2026 року були сповіщені належним чином, у судове засідання з`явився представник ОСОБА_1 . 
Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Згідно п.п. 1-3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
У ч. 1 ст. 2 ЦПК України вказано, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
За ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Як вбачається з матеріалів справи, 15 січня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики та додаткові угоди до вказаного договору на суму 112537,60 грн. (а.с.16-18).
Факт отримання відповідачем коштів у розмірі 112537,60 грн. підтверджується п. 2 Додаткової угоди № 2 до договору від 15 січня 2019 року, та визнається ОСОБА_1 (а.с. 17).
Згідно п. 3 договору позики, строк повернення грошових коштів становив до 23 лютого 2020 року.
Оскільки ОСОБА_1 не виконав зобов`язання щодо повернення коштів, отриманих в позику, заборгованість відповідача станом на день подачі позову, за розрахунком позивача, згідно п. 1 Договору Позики складала 90083 грн. 00 коп.
Зобов`язальні відносини, як і інші цивільні правовідносини, виникають з обставин, визначених законом як юридичні факти.
Згідно ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків серед юридичних фактів є, зокрема, договори та інші правочини.
Статтею 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).
Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
У ст. 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.
Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).
У ст. 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно ст. 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
За приписами ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Частиною 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України).
У даному випадку, враховуючи безспірність факту того, що ОСОБА_1 отримав позику у розмірі 112537,60 грн., встановивши існування між сторонами кредитних зобов`язань та неналежне виконання позичальником умов договору позики, що призвело до виникнення заборгованості, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості за договором позики згідно з вимогами ст. 526 ЦК України, якою передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.
У справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за договором позики, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.
Колегія суддів доходить висновку, що позивач у цій справі довів належними і допустимими доказами факт укладення з ОСОБА_1 договору позики у обумовленому сторонами розмірі, надання позичальнику кредитних коштів, тобто виконання належним чином обов`язків, покладених на нього договором, та прострочення виконання позичальником взятих на себе зобов`язань, що підтверджується сукупністю таких наявних у матеріалах справи доказів, та відсутністю контррозрахунку заборгованості зі сторони відповідачів.
Відповідачем визнано факт отримання грошових коштів у позики, розмір позики, а також факт неналежного виконання зобов`язань перед позивачем, в тому числі не спростовано розмір заборгованості, заявленої до стягнення.
Колегія суддів зазначає, що тягар доказування покладається на обидві сторони спору. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Колегія суддів погоджується із доводами суду першої інстанції про те, що за встановленими у цій справі обставинами неналежне виконання грошових зобов`язань призвело до виникнення заборгованості за договором позики, у зв`язку із чим вимоги ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики від 15 січня 2019 року в сумі 90083 грн. є обґрунтованими.
Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про те, що у матеріалах справи відсутні будь-які документи, які можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитними договорами, та які відповідають вимогам первинних документів, - є безпідставними, оскільки апелянтом не надано жодного доказу на спростування заявленої до стягнення суми, а також не надано доказів погашення заборгованості за договором позики.
Аналогічно безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що позивачем необґрунтовано заявлено про стягнення процентів, нарахованих після закінчення строку позики, на суму позики, визначену сторонами у договорі, оскільки з позовної заяви вбачається, що вимоги про стягнення з ОСОБА_1 процентів, пені, штрафів за неналежне виконання умов договору ОСОБА_2 не заявлялось.
Щодо доводів апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про те, що судові повістки відповідачу жодного разу не були вручені, повідомлення з пошти не надходили, то колегія суддів звертає увагу апелянта, що у матеріалах справи наявне рекомендоване повідомлення про вручення відповідачу судової повістки про розгляд справи на 01 лютого 2024 року, власноруч підписане ОСОБА_1 .
Інші доводи апеляційної скарги були предметом розгляду суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду першої інстанції, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.
При цьому, судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
Щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 40000 грн.
Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Згідно зі ст. 15 ЦПК України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.
Пунктом 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України встановлено, що однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Згідно ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно ч. ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 серпня 2022 року у справі № 910/12876/19 зазначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону № 5076-VI).
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), у тому числі в рішенні від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia) за заявою № 58442/00 щодо судових витрат, за ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (див., серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Ніколова проти Болгарії» та «Єчюс проти Литви», п.79 і 112 відповідно).
Як вбачається з матеріалів справи, за подачу даного позову позивач поніс витрати по сплаті судового збору в розмірі 1073 грн. 60 коп., а також витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 40000 грн., що підтверджується наявними у матеріалах справи квитанціями на зазначену суму, також ордерами та актом розрахунку (а.с. 1, 10-12, 14).
Таким чином, доведеним є факт отримання ОСОБА_2 правничої допомоги при розгляді даної справи.
Однак, як вже вказувалось вище, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (п. 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (п. 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (п. 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
У даному випадку колегія суддів, врахувавши незначну складність справи, тривалість витраченого адвокатом часу, пропорційність витрат до предмету спору та обсягу фактично наданих адвокатом послуг, значення справи для сторін, доходить висновку, що стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10000 грн., та зазначений розмір витрат є співмірним із обсягом дій, вчинених адвокатом в інтересах позивача.
При викладених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не у повному обсязі визначився з характером спірних правовідносин в частині визначення розміру витрат на правничу допомогу, у зв`язку із чим мотивувальна частина заочного рішення Любашівського районного суду Одеської області від 01 лютого 2024 року підлягає зміні шляхом її викладення у редакції цієї постанови.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, - 

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Мотивувальну частину заочного рішення Любашівського районного суду Одеської області від 01 лютого 2024 року змінити, викласти її у редакції цієї постанови.
Абзац другий резолютивної частини заочного рішення Любашівського районного суду Одеської області від 01 лютого 2024 року викласти у наступній редакції:
Стягнути із ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) заборгованість за договором позики від 15 січня 2019 року в сумі 90083 грн. 00 коп. (дев`яносто тисяч вісімдесят три гривні) 00 коп., витрати на правничу допомогу в сумі 10000 гривень та судовий збір у розмірі 1073 грн. 60 коп., а всього 101156 грн. 60 коп. (сто одна тисяча сто п`ятдесят шість гривень 60 копійок).
В іншій частині судове рішення залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 23 липня 2026 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді 
Є.С. Сєвєрова

О.М. Таварткіладзе