| ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/6894/22 суддя першої інстанції: Горобцова Я.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі: судді-доповідача Воловика С.В., суддів Кравченка Є.Д., Осіпової О.О., розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 18.12.2023 у справі № 320/6894/22 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Київській області про скасування вимог про сплату боргу (недоїмки) та зобов`язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі - апелянт, позивач, ОСОБА_1 ) звернувся з позовною заявою до Головного управління ДПС у Київській області (далі - відповідач, ГУ ДПС у Київській області), в якій просив суд визнати протиправними та скасувати вимоги про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування № Ф-145760-52 від 08.02.2019 та № Ф-145760-52 від 11.11.2020, а також зобов`язати відповідача вилучити борг з інтегрованої картки платника єдиного внеску.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 18.12.2023 у задоволенні позовної заяви відмовлено з тих підстав, що позивач був зареєстрований як фізична особа-підприємець 30 жовтня 1997 року і доказів припинення цієї реєстрації, так само як і доказів наявності у позивача статусу найманого працівника, за якого єдиний внесок сплачував би роботодавець, до суду надано не було. У зв`язку з цим, враховуючи сталі висновки Верховного Суду щодо обов`язку зареєстрованого платника єдиного внеску сплачувати внесок у розмірі не нижче мінімального страхового незалежно від фактичного здійснення підприємницької діяльності й отримання доходу, суд першої дійшов висновку про правомірність оскаржуваних вимог.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, у якій вказує на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, у зв`язку з чим просить скасувати рішення Київського окружного адміністративного суду від 18.12.2023 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, позивач зазначає, що з 2000 року постійно проживає та здійснює діяльність на території Франції, де отримав візу типу «D», посвідку на проживання, перебуває на консульському й податковому обліку і про існування оскаржуваних вимог йому стало відомо лише в лютому 2022 року після арешту банківських рахунків. 
Крім того, ОСОБА_1 наголосив на тому, що ніколи не мав статусу фізичної особи-підприємця чи самозайнятої особи і ніколи не подавав заяви про таку реєстрацію, а самостійне встановлення контролюючим органом платнику ознаки провадження підприємницької/незалежної професійної діяльності суперечить правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 520/3939/19.
Також апелянт зауважив на тому що не отримував відзиву на позовну заяву під час розгляду справи в суді першої інстанції, у зв`язку з чим був позбавлений можливості подати додатковий доказ - довідку від 03.08.2022 про подану декларацію з органів податкової служби Республіки Франція за 2002-2021 роки з перекладом.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від _________ відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, витребувано справу із Київського окружного адміністративного суду.
Не погоджуючись з апеляційною скаргою, у відзиві ГУ ДПС у Київській області зазначило, що згідно з обліковими (ідентифікаційними) даними ОСОБА_1 перебуває на обліку як фізична особа-підприємець з 30 жовтня 1997 року, взятий на облік 15 вересня 2000 року і станом на час розгляду справи його підприємницька діяльність не припинена.
Крім того відповідач зауважив, що за даними інтегрованої картки платника позивачу нараховано єдиний внесок у мінімальному розмірі за 2017-2020 роки у розмірі 8 448,00 грн, 9 828,72 грн, 11 016,72 грн та 8 495,30 грн відповідно, а також що позивач не належить до кола осіб, звільнених від сплати єдиного внеску, оскільки не є пенсіонером за віком і не має інвалідності.
Також ГУ ДПС у Київській області звернуло увагу на те, що формування вимоги про сплату боргу на підставі даних інформаційної системи контролюючого органу без проведення документальної перевірки узгоджується з пунктом 3 розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України № 449 від 20.04.2015. 
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від _____ апеляційну скаргу ОСОБА_1 призначено до розгляду в порядку письмового провадження. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини та об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів зазначає, що на виконання частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, а також своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Статтею 67 Конституції України встановлено обов`язок кожного сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом, а статтею 92 - передбачено, що виключно законами України встановлюються система оподаткування, податки і збори, а також основи соціального захисту.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначаються Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» № від 08.07.2010 (далі - Закон № 2464-VI)
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 цього Закону єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є консолідованим страховим внеском, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі. 
Частиною другою статті 2 Закону № 2464-VI встановлено, що дія інших нормативно-правових актів поширюється на відносини щодо збору та обліку єдиного внеску лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що йому не суперечить; виключно цим Законом визначаються принципи збору, коло платників, порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску.
Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI до платників єдиного внеску віднесено фізичних осіб-підприємців, у тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування, а пунктом 5 цієї ж частини до платників віднесено окрему категорію осіб, які провадять незалежну професійну діяльність. 
Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI (у редакції, чинній до 01.01.2021) для платників, визначених пунктом 4 частини першої статті 4 цього Закону, єдиний внесок нараховувався на суму доходу, отриманого від їхньої діяльності. Водночас сума єдиного внеску за кожний місяць не могла бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
За відсутності доходу такі платники були зобов`язані самостійно визначити базу нарахування єдиного внеску в розмірі не менше мінімальної заробітної плати.
З 1 січня 2021 року відповідні положення Закону № 2464-VI були викладені в новій редакції, якою для платників, визначених пунктом 4 частини першої статті 4 цього Закону (крім платників спрощеної системи оподаткування), скасовано обов`язок сплачувати єдиний внесок за місяці (квартали), у яких дохід не отримувався. Проте ці зміни не поширюються на спірні правовідносини, що виникли у 2017-2020 роках.
Частиною першою статті 10 Закону № 2464-VI передбачено право громадян України, які працюють або постійно проживають за межами України, на добровільну сплату єдиного внеску на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування на підставі відповідного договору. 
Реєстрація фізичних осіб-підприємців як платників єдиного внеску здійснюється в порядку, визначеному Законом України № 755-IV від 15.05.2003 «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» (далі - Закон № 755-IV), шляхом внесення відомостей до Єдиного державного реєстру.
Колегія суддів зауважує, що первинна реєстрація позивача як фізичної особи-підприємця 30 жовтня 1997 року відбулася відповідно до законодавства, чинного на той час, тобто до прийняття Закону № 755-IV. Водночас зазначена обставина сама по собі не свідчить про припинення статусу позивача як фізичної особи-підприємця, оскільки його статус як зареєстрованого суб`єкта підприємницької діяльності підтверджується актуальними відомостями Єдиного державного реєстру.
При цьому взяття на облік осіб, які провадять незалежну професійну діяльність та визначені пунктом 5 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI, здійснюється за іншою процедурою. Відповідно до пункту 2 розділу III Порядку обліку платників єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 1162 від 24.11.2014 (далі - Порядок № 1162), така особа береться на облік на підставі поданої нею заяви за формою № 1-ЄСВ.
Відповідно до пункту 3 розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України № 449 від 20.04.2015, вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційно-комунікаційних систем органу доходів і зборів на суму боргу, що перевищує 10 гривень, і крім загальних реквізитів має містити відомості про розмір боргу, обов`язок його погасити та наслідки непогашення в установлений строк.
Разом з цим, пунктом 9-15 розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2464-VI, внесеним Законом України № 592-IX від 13.05.2020 «Про внесення змін до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» щодо усунення дискримінації за колом платників» та уточненим Законом України № 1072-IX від 04.12.2020, передбачено можливість списання за заявою платника недоїмки з єдиного внеску.
Таке списання стосувалося недоїмки, нарахованої фізичним особам-підприємцям (крім платників спрощеної системи оподаткування) за період з 1 січня 2017 року до 1 грудня 2020 року, якщо у відповідні місяці вони не отримували доходу, що підлягає оподаткуванню податком на доходи фізичних осіб.
Обов`язковою умовою для списання визначалось подання до 1 березня 2021 року державному реєстратору заяви про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності, а до контролюючого органу - звітності з єдиного внеску за відповідний період.
Застосовуючи зазначені норми до спірних правовідносин, колегія суддів враховує, що правова позиція Верховного Суду у питанні сплати фізичними особами-підприємцями, які не отримували доходу єдиного соціального внеску, є сталою й послідовною. 
Так, у постановах від 27 листопада 2019 року у справі № 160/3114/19, від 04 грудня 2019 року у справі № 440/2149/19, від 05 березня 2020 року у справі № 824/509/19-а, від 27 березня 2020 року у справі № 140/2214/19 та подальших Верховний Суд сформував правову позицію, за якою особа, зареєстрована як фізична особа-підприємець, яка господарську діяльність фактично не веде та доходів не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу, і лише за умови, що ця особа одночасно не є найманим працівником, за якого єдиний внесок сплачує роботодавець (в іншому разі подвійна сплата внеску суперечила б меті його запровадження).
У постанові від 02 лютого 2023 року у справі № 340/10342/21 Верховний Суд розглядав ситуацію, у якій позивач, зареєстрований в Україні як фізична особа-підприємець, одночасно протягом 2017-2020 років перебував у трудових відносинах з іноземними роботодавцями у Латвійській Республіці, які утримували і сплачували з його доходу податки та інші обов`язкові платежі за законодавством держави перебування. 
Верховний Суд вказав, що сплата аналогічних внесків до системи соціального страхування іншої держави сама по собі не звільняє зареєстровану в Україні фізичну особу-підприємця від обов`язку сплачувати єдиний внесок в Україні, водночас зауваживши, що відносини щодо адміністрування єдиного внеску за одночасного перебування особи у трудових відносинах та наявності в неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку вона фактично не провадить, Законом № 2464-VI не врегульовано. 
Саме з огляду на цю прогалину судові рішення були скасовані з направленням справи на новий розгляд для з`ясування судами попередніх інстанцій застосовності до спірних правовідносин Договору між Україною та Латвійською Республікою про співробітництво в галузі соціального забезпечення від 26 лютого 1998 року, яким його дію прямо поширено на внески соціального страхування. Спір по суті Верховним Судом не вирішувався. 
Колегія суддів звертає увагу, що обставини справи № 340/10342/21 ускладнені елементом, який у цій справі не встановлено, - наявністю в позивача трудових відносин із конкретним іноземним роботодавцем. У матеріалах цієї справи відомостей про перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах з роботодавцем на території Французької Республіки немає; ним стверджується лише факт постійного проживання та перебування на податковому обліку у Франції з 2001 року. 
За таких обставин зазначена постанова Верховного Суду враховується колегією суддів не як пряма аналогія за подібністю фактичних обставин, а лише в частині загального правового висновку про те, що сама собою сплата податків чи внесків за кордоном, за відсутності спеціального міжнародного договору, який прямо поширює свою дію на єдиний внесок (внески соціального страхування), від обов`язку його сплати в Україні не звільняє.
Цей висновок узгоджується з наведеною вище усталеною практикою Верховного Суду (справи № 160/3114/19, № 440/2149/19 та інші) щодо обов`язку зареєстрованого платника єдиного внеску сплачувати внесок у розмірі не нижче мінімального незалежно від фактичного здійснення підприємницької діяльності.
Колегія суддів звертає увагу, що Україна є учасницею низки чинних двосторонніх міжнародних договорів саме у сфері соціального забезпечення (зокрема з Латвійською Республікою, Республікою Польща, Португальською Республікою, Естонською Республікою, Республікою Молдова, Республікою Болгарія, Словацькою Республікою, Чеською Республікою), які окремо та спеціально врегульовують питання застосовного законодавства про соціальне страхування та можуть поширюватися на сплату відповідних внесків. Аналогічного двостороннього договору між Україною та Французькою Республікою у сфері соціального забезпечення (на відміну від Конвенції про уникнення подвійного оподаткування доходів і майна) не укладено, а тому підстави для застосування до спірних правовідносин правового механізму звільнення від сплати єдиного внеску, аналогічного тому, що досліджувався Верховним Судом у справі № 340/10342/21, у цій справі відсутні.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 520/3939/19, на яку посилається скаржник, сформовано правову позицію про те, що чинний порядок обліку платників єдиного внеску не наділяє контролюючий орган повноваженням самостійно, без відповідної заяви особи, встановлювати фізичній особі-підприємцю ознаку провадження незалежної професійної діяльності (пункт 5 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI) та відповідно нараховувати єдиний внесок за цією ознакою, оскільки взяття на облік такого платника можливе виключно за його заявою.
Застосовуючи наведені норми права та правові висновки Верховного Суду до встановлених у цій справі обставин, колегія суддів послідовно виходить з такого.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду, позивач був зареєстрований як фізична особа-підприємець 30 жовтня 1997 року, а доказів припинення цієї реєстрації або виключення позивача з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на спірні періоди матеріали справи не містять. Це підтверджується й обліковими даними, наведеними відповідачем у відзиві на апеляційну. 
Твердження скаржника про те, що він «ніколи не мав статусу фізичної особи-підприємця», суперечить цим обліковим даним і не підкріплене жодним доказом (зокрема витягом з Єдиного державного реєстру, що спростовував би реєстрацію, або рішенням про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності), а тому відхиляється колегією суддів як необґрунтоване.
Стосовно доводів апелянта про незастосовність до нього обов`язку сплачувати єдиний внесок з огляду на постійне проживання у Франції та наявність Конвенції, колегія суддів зазначає, що предметом Конвенції є виключно уникнення подвійного оподаткування доходів і майна, а єдиний внесок за своєю правовою природою не є податком. При цьому, відносини з його збору та обліку регулюються виключно Законом № 2464-VI. 
Оскільки Закон № 2464-VI не містить положень про поширення на ці відносини міжнародних договорів про уникнення подвійного оподаткування доходів, посилання скаржника на Конвенцію як на підставу звільнення від сплати єдиного внеску є юридично помилковим. 
Право на добровільну сплату єдиного внеску, передбачене статтею 10 Закону № 2464-VI для громадян, які працюють або постійно проживають за кордоном, є додатковою можливістю саме для осіб, які не підлягають обов`язковій сплаті на інших підставах, і не скасовує та не замінює обов`язкової участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, яка виникла у позивача в силу його реєстрації як фізичної особи-підприємця. 
З урахуванням наведеної вище усталеної практики Верховного Суду щодо обов`язку зареєстрованого платника єдиного внеску сплачувати внесок у розмірі не нижче мінімального незалежно від місця проживання чи фактичного здійснення підприємницької діяльності, а також висновків, викладених у постанові Верховного Суду у справі № 340/10342/21, сам факт постійного проживання та сплати податків за кордоном не звільняє зареєстровану в Україні фізичну особу-підприємця від обов`язку сплачувати єдиний внесок.
Таке звільнення можливе лише за наявності спеціального двостороннього міжнародного договору у сфері соціального забезпечення (страхування), який прямо поширює свою дію на такі внески. Позаяк такого договору між Україною та Французькою Республікою не укладено, а Конвенція, на яку посилається скаржник, за предметом регулювання не стосується єдиного внеску, підстав для звільнення позивача від спірного обов`язку немає. 
Не заслуговує на увагу й посилання скаржника на постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 520/3939/19, оскільки правовідносини у цій справі стосувалися неправомірного самостійного встановлення контролюючим органом фізичній особі-підприємцю ознаки провадження незалежної професійної діяльності (пункт 5 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI) за відсутності відповідної заяви такої особи. 
Натомість позивачу у справі, що розглядається, єдиний внесок нараховано не за ознакою незалежної професійної діяльності, а в силу його власної, здійсненої в загальному порядку реєстрації як фізичної особи-підприємця (пункт 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI), яка відбувається автоматично на підставі відомостей Єдиного державного реєстру за Законом № 755-IV і не потребує окремої заяви до контролюючого органу на відміну від обліку осіб, що провадять незалежну професійну діяльність. 
Оскільки фактичні обставини цієї справи не є подібними до обставин справи № 520/3939/19, правовий висновок, викладений у зазначеній постанові Великої Палати Верховного Суду, до спірних правовідносин застосуванню не підлягає.
Не приймається колегією суддів і довід про відсутність в оскаржуваних вимогах обґрунтування та періоду нарахування. Відповідно до пункту 3 розділу VI Інструкції № 449 вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційно-комунікаційних систем контролюючого органу та повинна містити відомості про розмір боргу, обов`язок його погасити та наслідки непогашення, тоді як деталізований розрахунок заборгованості за звітними періодами відображається в інтегрованій картці платника, з якою позивач мав право ознайомитися та яку відповідач навів у відзиві на апеляційну скаргу (з розбивкою за 2017- 2020 роки в розмірі мінімального страхового внеску за кожен рік). 
Колегія суддів зазначає, що механізм списання недоїмки за пунктом 9-15 розділу VIII Закону № 2464-VI, передбачений для фізичних осіб-підприємців, які не отримували дохід від підприємницької діяльності за період з 01 січня 2017 року до 01 грудня 2020 року до спірних правовідносин застосуванню не підлягає, оскільки, по-перше: застосування цього механізму обумовлене поданням платником до 01 березня 2021 року державному реєстратору заяви про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності та до контролюючого органу - звітності з єдиного внеску за відповідний період, а матеріали справи не містять відомостей про подання позивачем такої заяви чи звітності ні у визначений строк, ні станом на час розгляду справи; а по-друге, позиція позивача протягом усього розгляду справи полягала в запереченні самого статусу фізичної особи-підприємця, а не у зверненні за списанням заборгованості, нарахованої платнику з таким статусом, що виключає подання відповідної заяви за визначеною процедурою. 
За таких обставин пункт 9-15 розділу VIII Закону № 2464-VI не звільняє позивача від спірного обов`язку та не спростовує висновків, викладених вище.
Отже з огляду на зазначене колегія суддів робить висновок про те, що оскаржувану вимогу можна вважати вмотивованою, такою, що відповідає критеріям, встановленим частиною другою статті 2 КАС України та, як наслідок, правомірною. 
Частинами першою - третьою статті 242 КАС України встановлено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, всебічно і повно дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку, правильно застосував норми матеріального права та дотримався норм процесуального права при ухваленні оскаржуваного рішення, що свідчить про необґрунтованість апеляційної скарги та відсутність підстав для її задоволення.
Керуючись статтями 308, 315, 316, 321, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 18.12.2023 у справі № 320/6894/22 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Київській області про скасування вимог про сплату боргу (недоїмки) та зобов`язання вчинити дії - залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 18.12.2023 у справі № 320/6894/22 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до статей 328- 329 КАС України.

Суддя-доповідач С.В. Воловик

Судді Є.Д. Кравченко 

О.О. Осіпова