Справа № 946/4221/26 
Провадження № 2/946/3899/26  

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 серпня 2026 року Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області в складі:
головуючого - судді Адамова А.С.,
при секретарі – Тюміній О.А., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Ізмаїл цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження за позовом Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в порядку регресу, -

ВСТАНОВИВ:

04.06.2026 представник Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в порядку регресу, в якому просить стягнути з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «УСК «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» 116 711 грн. шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, та судовий збір в сумі 3328 грн. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 06.05.2023 року між ОСОБА_1 (Страхувальник) та ПрАТ «УСК «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» (далі ПрАТ «УСК «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП») було укладено Договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, а саме Поліс № ЕР-214469804 яким забезпечено транспортний засіб «MERCEDES-BENZ 207», д.р.н. НОМЕР_1 . 11.05.2023 року ОСОБА_1 перед початком руху не забезпечив технічно- справний стан автомобіля марки «MERCEDES-BENZ 207», д.р.н. НОМЕР_2 , не вибрав безпечну швидкість руху, щоб мати змогу постійно контролювати рух транспортного засобу та безпечно контролювати ним, внаслідок чого о 10 годині 30 хвилин на авто дорозі М-15 Одеса-Рені 229 км відмовила гальмова система та він здійснив зіткнення з припаркованим автомобілем марки «DAF XF 460 FT» д.р.н. НОМЕР_3 у складі з напівпричепом. Внаслідок вказаного ДТП було пошкоджено транспортний засіб «DAF XF 460 FT» д.р.н. НОМЕР_3 з вини відповідача цивільно-правова відповідальність якого, як водія «MERCEDES-BENZ 207», д.р.н. НОМЕР_2 була застрахована згідно полісів ОСЦПВВНТЗ № ЕР-214469804. 08.08.2023 року суддею Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області Бальжик О.І., було винесено постанову по справі № 946/3351/23, якою ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП України. Таким чином, постановою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 08.08.2023 року по справі №946/3351/23 встановлена вина відповідача в незабезпеченні технічної справності транспортного засобу «MERCEDES-BENZ 207», д.р.н. НОМЕР_1 . Згідно з умовами Полісу ОСЦПВВНТЗ № ЕР-214469804, на підставі страхового акту №230000766260 від 05.06.2023p., заяви про страхове відшкодування та зібраних документів, розмір виплати за шкоду, пов`язану з пошкодженням електроопори, складає 116 711,00 грн. В зв`язку з викладеним і відповідно до умов договору страхування ПрАТ «УСК «КНЯЖА ВІЄННАІНШУРАНС ГРУП» відшкодувало на користь родичів потерпілої особи страхове відшкодування в розмірі 116 711,00 грн., що підтверджується. платіжними дорученнями №ЗР044513 від 05.06.2023р. З огляду на те, що ОСОБА_1 спричинив дорожньо-транспортну пригоду у зв`язку з недодержанням технічного стану транспортного засобу «MERCEDES-BENZ 207», д.р.н. НОМЕР_1 , ПрАТ «УСК «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП», як Страховик, що виплатив страхове відшкодування, має право регресу до нього і це право підлягає захисту судом.
18 червня 2026 року ухвалою судді відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. 
09.07.2026 року відповідачем надано відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» до ОСОБА_1 про стягнення в порядку регресу 116 711, 00 грн. шкоди, заподіяної внаслідок ДТП та судового збору в сумі 3328,00 грн., посилаючись на те, що підставою для стягнення в порядку регресу шкоди позивач вказує підпункт «г» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відповідно до якого «Страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов: г) якщо дорожньо-транспортна пригода визначена в установленому порядку безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху». Дорожньо-транспортна пригода 11.05.2023 року, під час якої стався наїзд автомобіля марки «Мерседес 207-Д», державний номер НОМЕР_2 , під керуванням відповідача на припаркований автомобіль марки «DAF», державний номер НОМЕР_4 , у складі з напівпричепом сталася не внаслідок відмови гальмової системи, а з інших причин, що встановлено постановою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 08 серпня 2023 року у справі №946/3351/23. В постанові прямо зазначено наступне - «Разом з цим, до матеріалів справи не долучено жодних належних та допустимих доказів (результатів технічного огляду транспортного засобу, висновків авто технічної експертизи, тощо) того, що гальмова система автомобіля ОСОБА_1 не була справною, і що є причинно-наслідковий зв`язок між технічним станом його транспортного засобу і зіткненням з припаркованим автомобілем марки, «DAF» НОМЕР_3 . Враховуючи, що матеріали справи не містять доказів порушення ОСОБА_1 вимоги п.2.3.а Правил дорожнього руху, суддя приходить беззаперечного висновку про недоведеність допустимими і належними доказами вини ОСОБА_1 у порушенні вказаного пункту Правил». Постановою суду ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності лише за порушення пункту 12.1 ПДР. Таким чином, у страхової компанії відсутні підстави для подачі регресного позову.
09.07.2026 року відповідачем надано заяву про стягнення судових витрат, в якій останній просить стягнути з ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» на його користь судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у розмірі 4 000,00 грн.
22.07.2026 року представником позивача надано відповідь на відзив, в якому позивач просить доводи відзиву відповідача залишити без задоволення, а позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» задовольнити у повному обсязі. Зазначив, що доводи відзиву є безпідставними, ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права, неправильному тлумаченні постанови Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 08.08.2023 року у справі №946/3351/23 та не спростовують обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги. Посилаючись на постанову Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 08.08.2023 року у справі №946/3351/23, відповідач стверджує, що відсутність його притягнення до адміністративної відповідальності за порушення пункту 2.3 «а» Правил дорожнього руху України, що нібито свідчить про відсутність передбачених законом підстав для застосування до нього регресної відповідальності. З такими доводами позивач не може погодитися. Відповідач фактично ототожнює непритягнення до адміністративної відповідальності за окреме порушення Правил дорожнього руху із відсутністю права страховика на регрес, хоча підпункт «г» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не ставить виникнення права регресної вимоги у залежність від притягнення водія до адміністративної відповідальності саме за пунктом 2.3 «а» Правил дорожнього руху України. Предметом доказування у даній цивільній справі є встановлення того, чи була дорожньо-транспортна пригода безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану транспортного засобу вимогам Правил дорожнього руху України, що має встановлюватися судом на підставі оцінки усіх належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів у їх сукупності відповідно до статей 76-89 ЦПК України. Постановою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 08.08.2023 року встановлено факт дорожньо-транспортної пригоди, встановлено, що її учасником був саме відповідач, відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, а також встановлено факт порушення ним пункту 12.1 Правил дорожнього руху України. Саме ці обставини відповідно до статті 82 ЦПК України мають преюдиційне значення для розгляду даної цивільної справи. Разом із тим, відсутність притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за порушення пункту 2.3 «а» Правил дорожнього руху України, сама по собі не є доказом технічної справності транспортного засобу та не свідчить про відсутність передбачених законом підстав для застосування регресної відповідальності. Постанова Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області не містить висновку про технічну справність транспортного засобу відповідача, не встановлює відсутності технічної несправності, не встановлює відсутності причинно-наслідкового зв`язку між технічним станом транспортного засобу та дорожньо-транспортною пригодою, а тому не може розглядатися як доказ відсутності підстав для застосування регресної відповідальності. Окремо слід звернути увагу суду на письмові пояснення відповідача, подані позивачем разом із цією відповіддю на відзив. У зазначених поясненнях відповідач власноруч повідомив, що під час руху автомобіля відмовила гальмова система, унаслідок чого він не зміг уникнути дорожньо-транспортної пригоди. У поданому відзиві відповідач фактично заперечує власні первинні пояснення, однак жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував технічну справність транспортного засобу або спростовував його пояснення, суду не надав. Протокол про адміністративне правопорушення серії ААД №193204 від 11.05.2023 року та письмові пояснення відповідача містять узгоджені між собою відомості про те, що дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок відмови гальмової системи автомобіля. Зазначені документи є належними та допустимими доказами у розумінні статей 76-78 ЦПК України та підлягають оцінці судом у сукупності з іншими доказами відповідно до статті 89 ЦПК України. Сам по собі факт непритягнення відповідача до адміністративної відповідальності за порушення пункту 2.3 «а» Правил дорожнього руху України не спростовує викладених у цих документах відомостей. Як вбачається з протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД №193204 від 11.05.2023 року, працівниками поліції зафіксовано, що відповідач перед початком руху не забезпечив технічно справний стан автомобіля, унаслідок чого відмовила гальмова система транспортного засобу, що призвело до дорожньо-транспортної пригоди. Зазначені обставини узгоджуються з власноручними письмовими поясненнями відповідача, в яких він також повідомив про відмову гальмової системи під час руху автомобіля та неможливість уникнути ДТП. Таким чином, подані Позивачем докази підтверджують наявність відомостей про причинно-наслідковий зв`язок між невідповідністю технічного стану транспортного засобу вимогам Правил дорожнього руху України та настанням дорожньо-транспортної пригоди. Водночас відповідач не надав суду жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував технічну справність транспортного засобу на момент дорожньо-транспортної пригоди або спростовував відомості, зафіксовані працівниками поліції у протоколі про адміністративне правопорушення та викладені самим відповідачем у його письмових поясненнях. Зокрема, до відзиву не додано жодного документа щодо проходження транспортним засобом технічного огляду, жодного висновку експерта чи спеціаліста, жодного акта перевірки технічного стану транспортного засобу, жодних документів про діагностику чи ремонт гальмової системи, які б підтверджували її справність на момент дорожньо-транспортної пригоди або спростовували наведені вище докази. Таким чином, доводи відзиву ґрунтуються виключно на власному тлумаченні відповідачем постанови Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 08.08.2023 року, тоді як подані Позивачем протокол про адміністративне правопорушення та власноручні письмові пояснення відповідача містять узгоджені між собою відомості щодо причин виникнення дорожньо-транспортної пригоди. Будь-яких належних та допустимих доказів, які б спростовували ці обставини або підтверджували технічну справність транспортного засобу на момент ДТП, відповідач суду не надав. За таких обставин подані Позивачем докази у своїй сукупності підтверджують наявність передбачених підпунктом «г» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підстав для застосування регресної відповідальності. З огляду на викладене, позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» є законними, обґрунтованими, підтверджуються належними та допустимими доказами, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що 11.05.2023 року на авто дорозі М-15 Одеса-Рені 229 км відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «MERCEDES-BENZ 207», д.р.н. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 та транспортного засобу «DAF XF 460 FT», д.р.н. НОМЕР_3 , який був припаркований, у складі з напівпричепом, внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження.
Цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу «MERCEDES-BENZ 207», д.р.н. НОМЕР_2 , була застрахована за Договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, а саме Полісом №ЕР214469804 від 06.05.2023 в ПрАТ «УСК «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП».
Згідно договору оренди №18072022 від 18.07.2022, ПП «Автолідер Плюс» передало в оренду транспортний засіб «DAF XF 460 FT», д.р.н. НОМЕР_3 , ПП «Автолідер».
Цивільно-правова відповідальність транспортного засобу «DAF XF 460 FT», д.р.н. НОМЕР_3 , була застрахована за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ПРАТ «СК ПРОВІДНА» від 21.07.2022р.
Постановою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 08.08.2023 року у справі №946/3351/23, ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу.
ПП «Автолідер» 11.05.2023 звернулося до ПрАТ «УСК «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» з поясненнями щодо події (ОСЦПВ).
З метою визначення вартості відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу «DAF XF 460 FT», д.р.н. НОМЕР_3 , було проведено його огляд, про що складено Акт огляду транспортного засобу (дефектна відомість) від 18.05.2023р.
Згідно з умовами Полісу ОСЦПВВНТЗ № ЕР-214469804, на підставі страхового акту, ремонтної калькуляції №23-0766260 від 01.06.2023, заяви про страхове відшкодування від 02.06.2023р., розрахунку суми страхового відшкодування до справи №230000766260 та зібраних документів, розмір виплати за шкоду, пов`язану з пошкодженням транспортного засобу «DAF XF 460 FT», д.р.н. НОМЕР_3 , складає 116 711,00 грн.
02.06.2026 між потерпілим ПП «Автолідер» та страховиком ПрАТ «УСК «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» досягнуто згоду в частині розміру та способу здійснення страхового відшкодування, який складає 116711,00 грн.
В зв`язку з викладеним і відповідно до умов договору страхування ПрАТ «УСК «КНЯЖА ВІЄННАІНШУРАНС ГРУП» відшкодувало на користь потерпілої особи ПП «Автолідер» страхове відшкодування в розмірі 116 711,00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №ЗР044513від 05.06.2023р.
Відповідно до статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до вимог статті 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Згідно з ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Відповідно до вимог статті 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Позивач є спеціальним суб`єктом у сфері страхування, а саме організацією, яка за рахунок коштів централізованого страхового резервного фонду відшкодовує потерпілим шкоду у разі її заподіяння власником транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.
Страхування - це правовідносини щодо захисту страхових інтересів фізичних та юридичних осіб (страховий захист) при страхуванні ризиків, пов`язаних з життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням, з володінням, користуванням і розпорядженням майном, з відшкодуванням страхувальником заподіяної ним шкоди особі або її майну, а також шкоди, заподіяної юридичній особі, у разі настання страхових випадків, визначених договором страхування, за рахунок коштів фондів, що формуються шляхом сплати страхувальниками страхових премій (платежів, внесків), доходів від розміщення коштів таких фондів та інших доходів страховика, отриманих згідно із законодавством (ст. 1 Закону України «Про страхування»).
Відповідно до ст. 980 Цивільного кодексу України (надалі також - «ЦК України»), предметом договору страхування є передача страхувальником за плату ризику, пов`язаного з об`єктом страхування, страховику на умовах, визначених договором страхування або законодавством України.
Згідно з ст. 999 ЦК України, Законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування).
Частиною 1 ст.990 ЦК України передбачено, що страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).
Відповідно до ст.979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про страхування», страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.
Статтею 33 Закону встановлено порядок дій осіб, у разі настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення регламентної виплати. Зміст та строки вчинення цих дій розкриваються в наступних приписах Закону. Так, за правилами п. 35.1 ст. 35 та п. 41.1 ст. 41 Закону, для отримання страхового відшкодування особа, яка має право на відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, подає страховику (або за умови наявності підстав, передбачених у ст. 41 - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. У заяві про страхове відшкодування має міститися: а) найменування страховика, до якого подається заява, або МТСБУ; б) найменування (для юридичної особи), прізвище, ім`я, по батькові (для фізичної особи) заявника, його місцезнаходження або місце проживання; в) зміст майнової вимоги заявника щодо відшкодування завданих збитків та відомості, що їх підтверджують; г) інформація про вже здійснені взаєморозрахунки осіб, відповідальність яких застрахована та потерпілих; ґ) підпис заявника і дата подання заяви. До заяви додаються документи згідно з переліком, визначеним у п. 35.2 ст. 35 Закону.
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.
Статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Відповідно до ст. 9 (п.п. 9.1., 9.2.) Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Розмір страхової суми за шкоду, заподіяну майну потерпілих, становить 50 тисяч гривень на одного потерпілого.
Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Відповідно до підпункту «г» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо дорожньо-транспортна пригода визначена в установленому порядку безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху. 
Отже, відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем дорожньо-транспортної пригоди, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність.
Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.
Вказаний правовий висновок викладений у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року, провадження № 14-176цс18.
Частиною 1 ст. 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Статтею 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 ЦК України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.
Відповідно до ст.20 Закону України «Про страхування», серед обов`язків страховика визначено, що при настанні страхового випадку він має здійснити страхову виплату або страхове відшкодування у передбачений договором строк.
Згідно ст. 29 Закону України № 1961-IV у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно, з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією - транспортного засобу з місці дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата зі послуги стоянки.
Відповідно до п. 36.2. ст. 36 Закону України № 1961-IV страховик (МТСБУ) протягам 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його.
Керуючись вищезазначеними нормами, потерпіла особа повідомила страховика про настання дорожньо-транспортної пригоди та надала останньому усі необхідні документи, надання яких передбачається ст. 35 Закону України №1961-IV, зокрема потерпіла особа подала Заяву про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та позивач визначив розмір заподіяної шкоди та здійснив регламентну виплату потерпілій особі.
Як вже зазначалось, постановою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 08.08.2023 року у справі №946/3351/23, ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу.
Як вбачається з вказаної постанови, ОСОБА_1 в судовому засіданні зазначив, що вважає, що висновок про порушення ним п.2.3.а ПДР України зроблений сержантом поліції на підставі його усних пояснень, які він надавав у шоковому стані після щойно пережитого стресу в результаті важкої кризової події. Через погане самопочуття не міг власноручно писати, тому його слова сформульовані поліцейським самостійно з наполегливим зазначенням саме такої причини ДТП, як «відмовили гальма».
Пояснив, що змінив напрямок руху і скерував свій автомобіль вправо на додаткову смугу дороги в зв`язку з різким гальмуванням вантажівки, яка їхала попереду. Цей факт, що спричинив його подальші дії, взагалі не відображений у протоколі. У водія вантажівки не відібрані пояснення. Таким чином, висновок, зроблений посадовою особою поліції, про те, що причиною ДТП є несправна гальмова система, не відображає об`єктивного положення справи, і заснований виключно на його припущеннях.
Даною постановою було встановлено, що до матеріалів справи не долучено жодних належних та допустимих доказів (результатів технічного огляду транспортного засобу, висновків авто технічної експертизи, тощо) того, що гальмова система автомобіля ОСОБА_1 не була справною, і що є причинно-наслідковий зв`язок між технічним станом його транспортного засобу і зіткненням з припаркованим автомобілем марки «DAF» НОМЕР_3 .
Враховуючи, що матеріали справи не містять доказів порушення ОСОБА_1 вимоги п.2.3.а Правил дорожнього руху, суддя приходить беззаперечного висновку про недоведеність допустимими і належними доказами вини ОСОБА_1 у порушенні вказаного пункту Правил.
Враховуючи вищенаведене, оцінивши надані сторонами докази, суд вважає, що позивач не доказав наявність виключних обставин для регресу, визначених у п.п. 38.1.1. пункту 38.1 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», суду не надано достатніх доказів того, що ДТП визначена у встановленому порядку безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху.
Зафіксовані під час складання адміністративних матеріалів пояснення учасника ДТП не є безперечним доказом наявності у транспортного засобу відповідних технічних несправностей.
Крім того, такі надані пояснення потім ним заперечувались у суді, що вбачається з постанови суду від 08.08.2023 року.
З вказаної постанови суду по справі №946/3351/23 також вбачається, що не було надано жодних доказів несправності гальмової системи (результатів технічного огляду транспортного засобу, висновків авто технічної експертизи, тощо) автомобіля ОСОБА_1 , і що є причинно-наслідковий зв`язок між технічним станом його транспортного засобу і зіткненням з припаркованим автомобілем марки «DAF», НОМЕР_3 .
Водночас, відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19, провадження № 12-57гс21).
Покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
За змістом ч.ч.1, 2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно із ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Таким чином, суд вважає, що можна зробити висновок, що позивачем не доведено наявності права регресу до відповідача щодо стягнення страхового відшкодування у розмірі 116711,00 грн.
Враховуючи вищенаведене, суд вважає за необхідним відмовити у задоволенні позовних вимог.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.
Аналізуючи всі доводи учасників справи, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України», «Проніна проти України» та «Серявін та інші проти України»: принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосудця, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Суд також враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення; з тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. 
З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що решта аргументів (доводів) сторін, на вирішення спірних правовідносин не впливають, не мають значення для правильного вирішення спору, а тому судом до уваги не приймаються.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню. 
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.
Як вбачається з матеріалів справи, між адвокатом Міркун М.М. та ОСОБА_1 було укладено Договір про надання правничої (юридичної) допомоги б/н від 09.07.2026р.
Згідно Акту від 09.07.2026 прийому-передачі виконаних робіт (надання послуг) до Договору про надання правничої (юридичної) допомоги б/н від 09.07.2026р., витрати відповідача на професійну правничу допомогу склали 4000 грн.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» (04050, м. Київ, вул. Глибочицька, будинок 44, Код ЄДРПОУ: 24175269) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в порядку регресу – відмовити.
Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» (04050, м. Київ, вул. Глибочицька, будинок 44, Код ЄДРПОУ: 24175269) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_5 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4000 (чотири тисячі) гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя: | А.С.Адамов