П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

1 липня 2026 року  місто Київ 
справа № 752/9587/24
провадження № 22-ц/824/4789/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання Хасанової А.Р.,

сторони:
позивач - ОСОБА_1 
відповідач - ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Маншиліною Катериною Олегівною, 

на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2025 року, ухвалене у складі судді Слободянюк А.В.-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2024 року ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. Просив суд стягнути на свою користь з відповідача заборгованість за договором позики у розмірі 12 900,00 доларів США та на відшкодування моральної шкоди - 50 000,00 грн, вирішити питання щодо розподілу судових витрат.
Позов обгрунтовано тим, що 06.02.2021 між ОСОБА_1 до ОСОБА_2 укладено нотаріально посвідчений договір позики за реєстровим № 23. Відповідно до умов договору позивач передав, а відповідач прийняв грошові кошти у розмірі 11 500,00 доларів США, що відповідно до курсу Національного Банку України на момент укладання договору становить 322 000,00 грн. Відповідач зобов`язувався не пізніше 06.02.2022 повернути грошові кошти у розмірі 12 900,00 доларів США. Пунктом 2 договору позики підтверджується отримання відповідачем суми позики. Станом на 06.02.2022, що є кінцевим терміном повернення коштів, кошти у розмірі 361 200,00 грн відповідачем не було повернуто.
На обґрунтування відшкодування моральної шкоди у розмірі 50 000,00 грн. позивач зазначав, що через страждання він зазнав ушкодження морального здоров`я; зазнав переживання та незручності у зв`язку з неотриманням коштів, позбавлений можливості придбати транспортний засіб. Моральна шкода виразилась у відвертому зневажанні прав позивача, небажанням добровільно поновити ці права; позивач втратив нормальні життєві зв`язки, суттєво погіршилось здоров`я.
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 6 лютого 2021 року у розмірі 12 900 доларів США.
У решті позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Маншиліна К.О. подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Апелянт посилається на те, що рішення було прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, не було досліджено всі вагомі обставини справи.
Зокрема, в обґрунтування якої зазначила, що:
- суд першої інстанції не врахував наявність переписки у месенджері «Viber» між сторонами та додатки з переписки у вигляді аудіозапису та фотографій, які підтверджують повернення боргу позивачу відповідачем, а також той факт, що позивач сам не заперечує того факту, що переписка у месенджері мала місце, але нібито з інших питань не пов`язаних з виконанням договору позики;
- судом першої інстанції не досліджувалась та обставина, що своїми конклюдентними діями, сторони змінили порядок виконання договору позики;
- суд першої інстанції невірно дійшов висновків, що договір позики не був виконаний. Своєю поведінкою сторони погодили певний порядок виконання зобов`язання за Договором, позики, а в самій переписцідостеменно встановлено та підтверджено самим позивачем в отриманні грошових коштів розмірі не менш як 9 700 доларів США.
Також звертає увагу суду, що у своїх додаткових поясненнях позивач не заперечує отримання грошових коштів від відповідача, але зазначає, що ці кошти були пов`язані з виконанням іншого зобов`язання. Просила долучити до матеріалів справи нові докази, які являються додатками до даної скарги.
У відзиві на апеляційну скаргу, поданому представником позивача ОСОБА_1 адвокатом Рябченком М.С., викладені заперечення проти її задоволення.
В судовому засіданні представник відповідача адвокат Мішалкіна Д.Г. підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити. 
В судове засідання не з`явився представник позивача ОСОБА_1 адвокат Рябченко М.С., про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, шляхом направлення судової повістки до електронного кабінету, що підтверджується звітом про доставку вихідної кореспонденції суду до електронного кабінету. Причини своєї неявки суду не повідомив, у зв'язку з чим колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у відсутність сторони позивача, відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення, суд апеляційної інстанції дійшов наступних висновків.
Судом установлено, що сторони 06.02.2021 уклали договір позики, який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Число С.М., реєстраційний № 23.
Відповідно до п.1 вказаного договору позики, позивач ОСОБА_1 (позикодавець) передає у власність відповідачу ОСОБА_2 (позичальник) грошові кошти у сумі 322 000,00 грн, що є еквівалентом 11 500,00 доларів США, за офіційним валютним (обмінним) курсом НБУ на момент укладання договору та зобов`язується повернути позикодавцю грошові кошти в сумі 361 200,00 грн, що є еквівалентом 12 900,00 доларів США за офіційним валютним (обмінним) курсом НБУ, встановленим на момент укладання договору з урахуванням процентів, не пізніше 06.02.2022.
Пунктом 2 договору визначено, що сума позики, встановлена у п.1 договору, отримана позичальником від позикодавця до моменту підписання договору у повному обсязі.
Відповідно до п.4 договору за користування позикою позичальник сплачує позикодавцю щомісячно проценти у розмірі 12% річних в доларах США за офіційним валютним (обмінним) курсом НБУ щомісячно від суми позики до дня повернення позики. Проценти нараховуються за фактичний час існування боргу за договором, виходячи з фактичної кількості календарних днів у році.
Порядок повернення грошових коштів визначено сторонами у п. 7 договору позики: у випадку повернення суми позики, визначеної в п. 1 договору, позикодавець зобов`язується надати позичальнику розписку про одержання суми позики в повному обсязі або частково. Після повного виконання зобов`язання позичальником за даним договором позикодавець зобов`язується також передати позичальнику примірник даного договору.
Отримання грошових коштів від позивача за договором позики від 06.02.2021 стороною відповідача не оспорюється.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що виконання ОСОБА_1 умов договору про надання відповідачу позики в сумі 11 500,00 доларів США встановлено судом. Позика не була повернута, оскільки в матеріалах справи відсутні розписки позикодавця про повернення грошових коштів, а також відповідачем, у випадку повного виконання умов договору, не надано оригінал договору позики від 06.02.2021, про що було узгоджено сторонами у вказаному договорі.
Також, судом встановлено, що постановою Київського апеляційного суду від 06.05.2025 частково задоволено заяву представника позивача про забезпечення позову. Накладено арешт на грошові кошти, які належать ОСОБА_2 , у межах ціни позову, а саме у розмірі 12 900,00 доларів США, що знаходяться у банківських установах та обліковуються на банківських рахунках ОСОБА_1 .
Посилання сторони відповідача на те, що позика позивачу повернута через третіх осіб не доведено належними доказами, суду не надано достовірних даних щодо підтвердження отримання позивачем грошових коштів.
Відмовляючи у задоволенні вимоги про стягнення моральної шкоди, суд вважав, що наведені позивачем обставини не заслуговують на увагу, оскільки позивачем не доведено, що за встановлених судом обставин відповідачем завдано моральну шкоду.
З такими висновками суду погоджується колегія суддів, з урахуванням наступного.
За вимогами статей 263, 264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Як установлено судом та підтверджується сторонами, 06.02.2021 позивач  ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2  уклали нотаріально посвідчений договір позики на суму 322 000,00 грн., що є еквівалентом 11 500,00 доларів США, за офіційним валютним (обмінним) курсом НБУ на момент укладання договору, з кінцевою датою повернення відповідачем суми боргу з урахуванням процентів, не пізніше 06.02.2022. 
Відповідачем ОСОБА_2 факт укладення договору не оспорюється.
Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначено кількості речей (стаття 1047 ЦК України).
За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
Статтею 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Згідно з частини першої статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такий самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Установлено, що отримання грошових коштів від позивача за договором позики від 06.02.2021 стороною відповідача не оспорюється.
Порядок повернення грошових коштів визначено сторонами у п. 7 договору позики: у випадку повернення суми позики, визначеної в п. 1 договору, позикодавець зобов`язується надати позичальнику розписку про одержання суми позики в повному обсязі або частково. Після повного виконання зобов`язання позичальником за даним договором позикодавець зобов`язується також передати позичальнику примірник даного договору.
Належних та допустимих доказів на підтвердження повернення відповідачем коштів позивачеві у визначений договором строк ОСОБА_2 суду не надав.
За таких обставин висновок суду першої інстанції в частині того, що ОСОБА_2 своїх зобов'язань за договором позики не виконав - є правильним.
Обов`язок з доказування потрібно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає у правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Умовами договору позики передбачено, що: «за користування позикою ПОЗИЧАЛЬНИК сплачує ПОЗИКОДАВЦЕВІ щомісячно проценти в розмірі 12 відсотків річних в доларах США, за офіційним валютним курсом НБУ, щомісячно від суми позики, до дня повернення позики. Проценти нараховуються за фактичний час існування боргу за цим Договором і виходячи з фактичної кількості календарних днів у році. Проценти починають нараховуватись наступного дня після фактичної передачі ПОЗИКОДАВЦЕМ ПОЗИЧАЛЬНИКУ позики і продовжують нараховуватись до кінцевого дня користування позикою.
ПОЗИЧАЛЬНИК повинен сплачувати ПОЗИКОДАВЦЕВІ кошти в рахунок погашення позики в готівковій формі, про що ПОЗИКОДАВЕЦЬ видає ПОЗИЧАЛЬНИКУ розписку. 
ПОЗИЧАЛЬНИК не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання за даним договором.
У випадку повернення суми позики, визначеної в п. 1 даного договору, ПОЗИКОДАВЕЦЬ зобов`язаний видати ПОЗИЧАЛЬНИКУ розписку про одержання суми позики в повному обсязі або частково. Після повного виконання зобов`язання ПОЗИЧАЛЬНИКОМ за даним договором ПОЗИКОДАВЕЦЬ зобов`язується також передати ПОЗИЧАЛЬНИКУ примірник даного договору» (п. 4-7 а.с. 9-10 том 1).
Як правильно зазначив у своєму рішенні суд першої інстанції, позика не була повернута, оскільки в матеріалах справи відсутні розписки позикодавця про повернення грошових коштів, а також відповідачем, у випадку повного виконання умов договору, не надано оригінал договору позики від 06.02.2021, про що було узгоджено сторонами у вказаному договорі.
Доказів того, що сторони погодили інший порядок повернення коштів на підтвердження виконання договору, ніж зазначений у договорі позики, матеріали справи не містять. А тому посилання в апеляційній скарзі на обставину зміни умов договору конклюдентними діями сторін, що підтверджується знову ж таки роздруківкою листування у застосунку «Viber», є необґрунтованими.
Згідно статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (частина перша статті 527 ЦК України).
Відповідно до частини 1 та другої статті 528 ЦК України, виконання обов`язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов`язання не випливає обов`язок боржника виконати зобов`язання особисто. У цьому разі кредитор зобов`язаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою. У разі невиконання або неналежного виконання обов`язку боржника іншою особою цей обов`язок боржник повинен виконати сам.
На підтвердження виконання договору позики відповідач надав як до суду першої інстанції, так і до суду апеляційної інстанції, роздруківки листування у застосунку «Viber» та пояснив, що грошові кошти передавались ним через третіх осіб, оскільки сторони проживають у різних населених пунктах.
Проте, з наданих відповідачем копій листування неможливо достовірно встановити як сторін цього листування, так і те, що кошти про які йде мова, стосуються виконання саме договору позики від 06.02.2021. Аналогічних висновків дійшов і суд першої інстанції. 
Крім того, в апеляційній скарзі відповідач просив суд врахувати надані ним інші фотокартки листування у застосунку «Viber». Проте, колегія суддів не може взяти їх до уваги, оскільки апеляційний суд також позбавлений можливості установити сторін та належність змісту цього листування до предмету спору.
Оскільки відповідачем окрім роздруківок листування у застосунку «Viber», не надано жодних інших доказів на підтвердження виконання свого обов`язку по поверненню боргу за договором позики від 06.02.2021, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність належних та допустимих доказів виконання договору позики позичальникам ОСОБА_2 .
Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2025 рокуухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст.375 ЦПК України є підставою для залишення рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Маншиліною Катериною Олегівною, залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.
Повна постанова складена 9 липня 2026 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна 

Судді: Л.Д. Поливач 

А.М. Стрижеус