ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2026 року
м. Чернівці
справа № 720/3611/24
провадження № 22-ц/822/979/26
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Одинака О. О.
суддів: Височанської Н. К., Литвинюк І. М.
учасники справи:
позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР»
відповідач ОСОБА_1 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє Винту Євгеній Юрійович, на рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 23 березня 2026 року
головуючий в суді першої інстанції суддя Павлінчук С. С.
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» (далі – ТзОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 .
Просило суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором № 14.10.2023-100002763 від 14 жовтня 2023 року у розмірі 15 769 гривень 93 копійки.
Під час розгляду справи позивач подав заяву про зменшення позовних вимог, у якій просив стягнути з відповідача 11 150 гривень заборгованості, відмовившись від вимоги про стягнення процентів за користування кредитом у сумі 4619 гривень 93 копійки.
Позов мотивовано тим, що 14 жовтня 2023 року між ТзОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 14.10.2023-100002763.
Для укладення договору ОСОБА_1 пройшов ідентифікацію із використанням системи BankID Національного банку України, подав заявку на отримання кредиту, підписав пропозицію про укладення кредитного договору (оферту), заяву на отримання кредиту та додаток № 1 до договору електронним підписом – одноразовим ідентифікатором, підтвердив укладення кредитного договору та отримав на свій рахунок кредитні кошти, чим акцептував умови договору.
Обґрунтовуючи дійсність кредитного договору, ТзОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» посилалося на положення Законів України «Про електронну комерцію» та «Про електронні довірчі послуги», зазначаючи, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями та підписаний одноразовим ідентифікатором, прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Крім того, зазначало, що ТзОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» є абонентом Системи BankID Національного банку України з 26 жовтня 2020 року, а під час ідентифікації ОСОБА_1 було забезпечено однозначне встановлення його особи та отримано адресу його місця проживання.
Відповідно до умов кредитного договору ОСОБА_1 надано кредит у розмірі 11 000 гривень строком на 42 дні з датою повернення 24 листопада 2023 року. Процентна ставка за користування кредитом становить 1 % за кожен день користування кредитом, комісія, пов`язана з наданням кредиту – 15 % від суми кредиту, що становить 1 650 гривень, а за порушення зобов`язань договором передбачено неустойку у розмірі 110 гривень за кожен день невиконання або неналежного виконання кожного окремого зобов`язання.
ТзОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» зазначало, що свої зобов`язання за кредитним договором виконало належним чином та в повному обсязі і 14 жовтня 2023 року перерахувало ОСОБА_1 кредитні кошти у сумі 11 000 гривень на його картковий рахунок № НОМЕР_1 , що підтверджується квитанцією про перерахування коштів.
ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав, у зв`язку із чим станом на день звернення до суду, з урахуванням зменшення розміру позовних вимог, загальний розмір заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором (оферти) № 14.10.2023-100002763 від 14 жовтня 2023 року, за розрахунком ТзОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР», складає 11 150 гривень, а саме: 9 500 гривень – заборгованість за тілом кредиту, 1 650 гривень – заборгованість за комісією, пов`язаною з наданням кредиту.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 23 березня 2026 року позов ТзОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» до ОСОБА_1 задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТзОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» заборгованість за кредитним договором № 14.10.2023-100002763 від 14 жовтня 2023 року у розмірі 11 150 гривень, що складається із 9500 гривень заборгованості за тілом кредиту та 1650 гривень комісії.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що 14 жовтня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до ТзОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» з метою отримання кредиту та шляхом підписання заявки, пропозиції про укладення кредитного договору і відповіді про прийняття пропозиції уклав кредитний договір № 14.10.2023-100002763 від 14 жовтня 2023 року.
Суд першої інстанції виходив із того, що кредитний договір укладено в електронній формі відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», а заявка, пропозиція про укладення кредитного договору та відповідь позичальника про прийняття пропозиції підписані ОСОБА_1 електронним підписом одноразовим ідентифікатором «Н717».
Місцевий суд установив, що за умовами кредитного договору сума кредиту становить 11 000 гривень, строк кредитування - 42 дні з дати надання кредиту, дата повернення кредиту - 24 листопада 2023 року, процентна ставка - 1 % за один день користування кредитом, а комісія, пов`язана з наданням кредиту, становить 15 % від суми кредиту, тобто 1650 гривень.
ТзОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» виконало свої зобов`язання за договором та перерахувало кредитні кошти на банківський рахунок відповідача з використанням реквізитів електронного платіжного засобу № 431414-XXXXXX-4863.
Факт перерахування ОСОБА_1 кредитних коштів підтверджується квитанцією LiqPay № 2378850564 від 14 жовтня 2023 року, інформацією АТ «ПУМБ» про рух коштів від 20 серпня 2025 року, листом АТ «ПУМБ» про належність відповідної платіжної картки відповідачу та листом ТзОВ «Універсальні платіжні рішення» про перерахування кредитних коштів.
Заперечення відповідача щодо неукладення кредитного договору суд першої інстанції відхилив, пославшись на те, що договір підписано одноразовим ідентифікатором, а ідентифікація відповідача здійснювалася через систему BankID, що підтверджується скріншотом із програмного комплексу, який містить анкетні дані відповідача, його фінансовий номер мобільного телефону, РНОКПП, дату народження, місце реєстрації та паспортні дані.
Суд також зазначив, що ТзОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» є зареєстрованим учасником системи BankID Національного банку України, інформація про що перебуває у відкритому доступі на офіційному сайті НБУ.
Місцевий суд дійшов висновку, що позивач належними та допустимими доказами підтвердив факт укладення кредитного договору, перерахування відповідачу кредитних коштів та наявність заборгованості, а відповідач не надав доказів на спростування цих обставин і не навів розумного пояснення іншої підстави отримання 14 жовтня 2023 року грошових коштів у розмірі 11 000 гривень.
Згідно з довідкою-розрахунком заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором становить 11 150 гривень, з яких 9500 гривень - заборгованість за тілом кредиту та 1650 гривень - комісія.
Суд першої інстанції вважав обґрунтованим стягнення комісії у розмірі 1650 гривень, оскільки вона передбачена пунктом 9 заявки до кредитного договору та пов`язана з необхідністю залучення еквайрингового посередника для перерахування кредитних коштів.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє Винту Є. Ю., просить рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 23 березня 2026 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у позові.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухваленим за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Апелянт зазначає, що суд першої інстанції безпідставно визнав доведеним факт укладення кредитного договору саме відповідачем, оскільки наявність у матеріалах справи одноразового ідентифікатора не підтверджує, що такий код був отриманий та використаний саме ОСОБА_1 
ТзОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» не надало належних доказів направлення одноразового ідентифікатора на номер телефону, який належить відповідачу, а також не довело, що саме відповідач здійснив реєстрацію в інформаційній системі кредитодавця, отримав та ввів цей код. Посилається на практику Верховного Суду, відповідно до якої роздруківки з інформаційної системи кредитодавця не є достатніми доказами укладення електронного договору.
Також апелянт вважає помилковим висновок суду про доведеність факту надання кредитних коштів. Зазначає, що квитанція платіжної системи LiqPay не є первинним бухгалтерським документом, не підтверджує завершення платіжної операції та фактичного зарахування коштів на рахунок відповідача. Крім того, вказує, що позивач не надав належних документів, які б дозволяли ідентифікувати кінцевого отримувача коштів, а тому, на його думку, факт виконання кредитодавцем свого обов`язку щодо видачі кредиту належними доказами не підтверджений.
Крім цього, ОСОБА_1 не погоджується зі стягненням комісії за надання кредиту у розмірі 1650 гривень. Вважає, що позивач не довів факту надання будь-яких додаткових фінансових чи нефінансових послуг, за які могла б стягуватися така комісія. Зазначає, що кредитний договір не містить визначення змісту такої послуги, не конкретизує дії кредитодавця, які є її предметом, а тому спірна комісія фактично є прихованим способом збільшення вартості кредиту. Посилається на частину п`яту статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» та правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19, відповідно до якого платежі, що не є оплатою фактично наданої споживачеві додаткової послуги, не підлягають стягненню.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу ТзОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 23 березня 2026 року - без змін.
Відзив мотивований тим, що кредитний договір № 14.10.2023-100002763 від 14 жовтня 2023 року укладено між сторонами в електронній формі відповідно до вимог Закону України «Про електронну комерцію». Позивач зазначає, що укладення договору відбулося шляхом ознайомлення відповідача з пропозицією про укладення кредитного договору, подання ним заявки та надсилання відповіді про прийняття пропозиції. Документи, що складають кредитний договір, з боку відповідача підписані електронним підписом одноразовим ідентифікатором, який було надіслано SMS-повідомленням на фінансовий номер телефону НОМЕР_2 , зазначений відповідачем.
Позивач вказує, що відповідач не заперечував належність йому цього номера телефону та не надав доказів його втрати чи використання іншою особою. Тому, на думку позивача, доводи апеляційної скарги про неукладення кредитного договору є безпідставними.
Також ТзОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» зазначає, що під час укладення кредитного договору відповідач пройшов ідентифікацію через систему BankID Національного банку України. За результатами такої ідентифікації позивач отримав дані, які дозволяють однозначно ідентифікувати відповідача, зокрема його анкетні дані, фінансовий номер телефону та іншу інформацію, передбачену специфікацією взаємодії із системою BankID.
Щодо видачі кредитних коштів позивач зазначає, що кошти були перераховані на картковий рахунок відповідача за допомогою інтернет-еквайрингу. На думку позивача, наданий ним документ про переказ коштів є належним і допустимим доказом видачі кредиту, оскільки містить відомості про платіжну операцію.
Також звертає увагу, що ТзОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» не є банківською установою, не відкриває та не обслуговує рахунки фізичних осіб, а тому не має доступу до повних банківських виписок відповідача чи повного номера його платіжної картки, оскільки така інформація становить банківську таємницю.
Вважає, що надані ТзОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» докази у сукупності підтверджують факт укладення кредитного договору, перерахування відповідачу кредитних коштів та наявність заборгованості. Натомість відповідач не надав доказів на спростування правильності розрахунку заборгованості та не подав власного розрахунку.
Щодо комісії ТзОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» зазначає, що вона пов`язана з наданням позичальнику послуг, зокрема з перерахуванням кредитодавцем коштів на рахунок, вказаний позичальником, із використанням стороннього сервісу інтернет-еквайрингу, а також з організацією інформаційної підтримки, можливістю здійснення платежів онлайн, відновленням паролю, інформуванням про дати платежів та наданням консультаційних послуг.
Позивач вказує, що безоплатність таких послуг законом не встановлена, а умови договору щодо комісії відповідачем не оскаржувалися, тому підстав для відмови у стягненні комісії немає.
Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судом першої та апеляційної інстанцій
14 жовтня 2023 року між ТзОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 14.10.2023-100002763 (а. с. 15-21).
Додаток до анкети позичальника, пропозицію про укладення кредитного договору, заявку до кредитного договору ОСОБА_1 підписав електронним підписом - одноразовим ідентифікатором «Н717».
Відповідно до умов кредитного договору ТзОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» зобов`язалося надати ОСОБА_1 кредит у розмірі 11 000 гривень на умовах строковості, платності та поворотності, а ОСОБА_1 - повернути кредит, сплатити проценти та комісію. Кредит надавався строком на 42 дні з дати його надання, дата повернення кредиту - 24 листопада 2023 року.
У заявці до кредитного договору сторони погодили, що процентна ставка є фіксованою та незмінною у розмірі 1 % за один день користування кредитом, а комісія, пов`язана з наданням кредиту, становить 15 % від суми кредиту, тобто 1650 гривень (а. с 20).
Кредитодавець зобов`язався надати кредит шляхом перерахування коштів на банківський рахунок споживача із використанням реквізитів електронного платіжного засобу № 4314-14-XXX-XXX-4863.
Перерахування ОСОБА_1 кредитних коштів у розмірі 11 000 гривень підтверджується платіжною інструкцією LiqPay № 2378850564 від 14 жовтня 2023 року про перерахування коштів на картковий рахунок № НОМЕР_3 -XXX-XXX-4863 із призначенням платежу «видача за договором кредиту № 14.10.2023-100002763 від 14.10.2023 року» (а. с. 10).
ОСОБА_1 14 травня 2024 року вніс кошти у розмірі 1 500 гривень на сплату кредиту (а. с. 35).
Із довідки-розрахунку про стан заборгованості за кредитним договором № 14.10.2023-100002763 від 14 жовтня 2023 року вбачається, що заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором становить 11 150 гривень, з яких: 9500 гривень – заборгованість за тілом кредиту та 1650 гривень – комісія за надання кредиту.
Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає зазначеним вище вимогам закону, виходячи з наступного.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (статті 626, 628 ЦК України).
За змістом статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Верховний Суд у постанові від 12 червня 2019 року у справі № 2-6315/11 (провадження № 61-23326св18) звернув увагу на те, що невід`ємною складовою правильної правової кваліфікації судами спірних договірних відносин є визначення правової природи договору, який є основою їх виникнення.
Виходячи зі змісту статті 640 ЦК України, залежно від моменту виникнення цивільних прав і обов`язків у сторін договору, законодавець розрізняє договори консенсуальні і реальні.
Консенсуальний договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України кредитний договір – це договір, за яким банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Кредитний договір за своєю юридичною природою є консенсуальним.
Він вважається укладеним з моменту досягнення згоди між сторонами щодо всіх істотних умов договору.
Істотними умовами кредитного договору, які визначені законом, є предмет, сума, строк повернення, розмір процентів за користування кредитними коштами.
Частиною другою, третьою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Щодо укладення кредитного договору від 14 жовтня 2023 року № 14.10.2023-100002763 в електронному вигляді
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
У силу частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» від 03 вересня 2015 року № 675-VIII (далі – Закон № 675-VIII)
Згідно з пунктами 6, 12 частини першої статті 3 Закону № 675-VIII електронний підпис одноразовим ідентифікатором – це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому, одноразовий ідентифікатор – це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.
Відповідно до частини третьої статті 11 Закону № 675-VIII електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина четверта статті 11 Закону № 675-VIII).
Згідно із частиною шостою статті 11 Закону № 675-VIII відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом частини восьмої статті 11 Закону № 675-VIII у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону № 675-VIII визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Згідно зі статтею 2 Закону України «Про захист персональних даних» персональні дані – це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути ідентифікована; суб`єкт персональних даних – фізична особа, стосовно якої відповідно до закону здійснюється обробка її персональних даних; згода суб`єкта персональних даних - будь-яке документоване, зокрема, письмове, добровільне волевиявлення фізичної особи щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки.
Частиною п`ятою статті 6 Закону України «Про захист персональних даних» передбачено, що обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб`єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством.
Відповідно до частини шостої статті 6 Закону України «Про захист персональних даних» не допускається обробка даних про фізичну особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
У частині першій статті 11 Закону України «Про захист персональних даних» встановлено, що підставою виникнення права використання персональних даних є, зокрема, згода суб`єкта персональних даних на обробку його персональних даних; дозвіл на обробку персональних даних, наданий володільцю персональних даних відповідно до закону виключно для здійснення його повноважень; укладення та виконання правочину, стороною якого є суб`єкт персональних даних або який укладено на користь суб`єкта персональних даних чи для здійснення заходів, що передують укладенню правочину на вимогу суб`єкта персональних даних.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У справі, яка переглядається, встановлено, що 14 жовтня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до ТзОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» з метою отримання кредиту та підписав додаток до анкети позичальника, заявку, пропозицію про укладення кредитного договору і паспорт споживчого кредиту.
Зазначені документи ОСОБА_1 підписав електронним підписом одноразовим ідентифікатором «Н717».
Отже, 14 жовтня 2023 року між ТзОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 14.10.2023-100002763, який відповідач підписав електронним підписом одноразовим ідентифікатором «Н717».
За умовами кредитного договору кредитодавець зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 11 000 гривень строком на 42 дні, а ОСОБА_1 зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти та комісію. Датою повернення кредиту визначено 24 листопада 2023 року.
Спосіб перерахування кредитних коштів погоджено сторонами як перерахування на банківський рахунок споживача з використанням реквізитів електронного платіжного засобу № 4314-14-XXX-XXX-4863.
Матеріали справи не містять доказів того, що одноразовий ідентифікатор «Н717» був використаний іншою особою або без волевиявлення ОСОБА_1 .
З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про укладеність кредитного договору та ознайомлення відповідача з його умовами, оскільки без здійснення вказаних дій останнім кредитний договір не був би укладений сторонами, а тому цей правочин відповідно до Закону № 675-VIII вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, та укладення цього договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача.
Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, наведеними у постанові від 04 грудня 2023 року у справі № 212/10457/21 (провадження № 61-6066св23).
Крім того, у матеріалах справи наявні відомості про використаний одноразовий ідентифікатор «Н717», умови кредитування, реквізити електронного платіжного засобу відповідача, а також докази виконання ТзОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» своїх зобов`язань шляхом перерахування ОСОБА_1 кредитних коштів у розмірі 11 000 гривень.
З урахуванням наведеного, доводи апеляційної скарги про недоведеність укладення між сторонами кредитного договору, належної ідентифікації відповідача, підписання ним кредитного договору не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи.
Щодо виконання кредитодавцем обов`язку щодо переказу (надання) кредитних коштів
Колегія суддів виходить із того, що у справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме: надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник – повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.
Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, наведеними у постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 752/17604/15-ц (провадження № 61-14780св23).
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішенні справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (див. постанову Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. … Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини першої статті 13 Закону № 675-VIII розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до законів України «Про платіжні послуги», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України.
Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України, що регулює надання платіжних послуг.
Згідно з частиною третьою статті 13 Закону № 675-VIII продавець (виконавець, постачальник), надавач платіжних послуг, оператор платіжної системи або інша особа, яка отримала плату за товар, роботу, послугу відповідно до умов електронного договору, повинні надати покупцеві (замовнику, споживачу) електронний документ, квитанцію, товарний чи касовий чек, квиток, талон або інший документ, що підтверджує факт отримання коштів, із зазначенням дати здійснення розрахунку.
У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 372/223/17 (провадження № 61-10667св18) міститься правовий висновок, згідно з яким факт отримання кредиту може бути доведено не лише заявою про видачу готівки, а й сукупністю інших доказів, зокрема: кредитним договором, меморіальними ордерами на видачу коштів, виписками про рух коштів по рахунку, заявами на переказ готівки, тощо.
Як вбачається з умов кредитного договору № 14.10.2023-100002763 від 14 жовтня 2023 року, ТзОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» зобов`язалося надати ОСОБА_1 кредит у розмірі 11 000 гривень шляхом безготівкового перерахування коштів на банківський рахунок споживача із використанням реквізитів електронного платіжного засобу № 4314-14-XXX-XXX-4863, а ОСОБА_1 - повернути кредит, сплатити проценти та комісію на умовах, визначених договором.
Відповідно до умов кредитного договору кредит надавався строком на 42 дні з дати його надання, кінцевою датою повернення кредиту визначено 24 листопада 2023 року. Процентна ставка за користування кредитом є фіксованою та незмінною і становить 1 % за один день користування кредитом, а комісія, пов`язана з наданням кредиту, становить 15 % від суми кредиту, тобто 1650 гривень.
Факт перерахування ОСОБА_1 кредитних коштів підтверджується квитанцією LiqPay № 2378850564 від 14 жовтня 2023 року, відповідно до якої 14 жовтня 2023 року на картковий рахунок № НОМЕР_3 -XXX-XXX-4863 перераховано 11 000 гривень із призначенням платежу «видача за договором кредиту № 14.10.2023-100002763 від 14.10.2023 року».
Листом АТ «ПУМБ» на виконання ухвали Новоселицького районного суду Чернівецької області у справі № 720/3611/24 від 25 червня 2025 року повідомлено, що на ім`я ОСОБА_1 випущено банківську платіжну картку НОМЕР_4 , яка прив`язана до рахунку НОМЕР_5 , відкритого на його ім`я (а. с. 113).
Крім того, факт перерахування кредитних коштів підтверджується інформацією АТ «ПУМБ» про рух коштів від 20 серпня 2025 року, згідно з якою 14 жовтня 2023 року на рахунок із маскою № НОМЕР_3 -XXX-XXX-4863 перераховано 11 000 гривень (а. с. 114).
Внесення ОСОБА_1 14 травня 2024 року коштів у розмірі 1500 гривень на сплату кредиту додатково підтверджує обізнаність відповідача про існування кредитного зобов`язання та фактичне визнання ним відповідних правовідносин.
Заперечення відповідача щодо неукладення кредитного договору спростовуються також відомостями щодо його ідентифікації через систему BankID, за результатами якої позивачем отримано інформацію про фінансовий номер мобільного телефону, РНОКПП, дату народження, місце реєстрації та паспортні дані відповідача.
Наведені обставини у сукупності підтверджують факт укладення між сторонами кредитного договору, виконання ТзОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» свого обов`язку з надання кредиту та виникнення між сторонами кредитних правовідносин.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними.
Добра совість – це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18)).
З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
Отримання відповідачем кредитних коштів, факт їх зарахування на належну йому банківську картку та подальше користування ними узгоджується з версією позивача про укладення сторонами кредитного договору та спростовує доводи апеляційної скарги про відсутність доказів виникнення між сторонами кредитних правовідносин. Тому подальше посилання на відсутність між сторонами кредитних правовідносин суперечить принципу добросовісності, закріпленому у пункті 6 статті 3 ЦК України.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що ТзОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» довело належними та допустимими доказами виконання свого обов`язку щодо надання ОСОБА_1 кредитних коштів за кредитним договором № 14.10.2023-100002763 від 14 жовтня 2023 року, а доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.
Щодо комісії за надання кредиту за кредитним договором від 14 жовтня 2023 року № 14.10.2023-100002763
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Надаючи оцінку нарахуванню комісії за надання кредиту за договором від 14 жовтня 2023 року № 14.10.2023-100002763, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за супровідні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб (у редакції, чинній на момент укладення договору).
Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Отже, положення Закону України «Про споживче кредитування», чинні на момент укладення сторонами кредитного договору, передбачали можливість включення до загальних витрат за споживчим кредитом комісій кредитодавця, пов`язаних з наданням, обслуговуванням та поверненням кредиту, а тому сама по собі умова договору про сплату такої комісії не свідчить про її безпідставність.
Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, наведеними у постанові від 20 вересня 2024 року у справі № 331/2974/23 (провадження № 61-7620св24).
Доводи апеляційної скарги про те, що умова кредитного договору щодо сплати комісії за надання кредиту є безпідставною, колегія суддів відхиляє.
Відповідно до пункту 9 заявки до кредитного договору комісія, пов`язана з наданням кредиту, становить 15% від суми кредиту, тобто 1650 гривень, нараховується кредитодавцем та обліковується в день видачі кредиту.
Отже, спірна комісія була прямо передбачена умовами кредитного договору, її розмір визначений у договорі, а відповідач, підписавши заявку електронним підписом одноразовим ідентифікатором «Н717», погодився з такою умовою договору.
Зазначення апелянтом про те, що комісія є прихованим способом збільшення вартості кредиту, не спростовує її правомірності, оскільки Закон України «Про споживче кредитування» допускає включення комісій кредитодавця до загальних витрат за споживчим кредитом.
Посилання апелянта на постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 є безпідставним, оскільки наведений у ній правовий висновок стосується нікчемності умов договору щодо оплати послуг, які відповідно до Закону повинні надаватися споживачу безоплатно, а не встановлює заборону на погодження сторонами комісії, пов`язаної з наданням кредиту.
За таких обставин доводи апеляційної скарги про безпідставність стягнення з ОСОБА_1 комісії за надання кредиту у розмірі 1650 гривень є необґрунтованими.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 23 березня 2026 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, Чернівецький апеляційний суд
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 23 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 13 липня 2026 року.
Суддя-доповідач      Олександр ОДИНАК

Судді:       Наталія ВИСОЧАНСЬКА

Ірина ЛИТВИНЮК