ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"03" червня 2026 р. Справа№ 910/2245/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Гончарова С.А.
суддів: Тищенко О.В. 
Сибіги О.М. 

за участю секретаря судового засідання Кузьмінської О.Р.,
за участю представника (-ів) згідно протоколу судового засідання від 03.06.2026
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства "РВС Банк"
на рішення Господарського суду міста Києва від 31.03.2026 (повний текст складено 06.04.2026)
у справі №910/2245/25(суддя Шкурдова М.Л.)
за позовом Акціонерного товариства "Укртрансгаз"
до Акціонерного товариства "РВС Банк"
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю “Торговий Дім Техкомплект”
про стягнення 1 140 084, 08 грн,

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство "Укртрансгаз" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "РВС Банк" про стягнення 1 140 084,08 грн.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 31.03.2026 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Акціонерного товариства "РВС Банк" на користь Акціонерного товариства "Укртрансгаз" 87 970, 27 грн пені, 9 915, 67 грн 3% річних, 51 388, 15 грн інфляційних втрат, 13 681, 01 грн витрат зі сплати судового збору. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погодившись із прийнятим рішенням, 27.04.2026 (згідно дати звернення до системи “Електронний суд”) Акціонерне товариство "РВС Банк" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою на рішення Господарського суду міста Києва від 31.03.2026 у справі №910/2245/25, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 31.03.2026 у справі № 910/2245/25 про часткове задоволення позову та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Підставою для скасування рішення суду скаржник зазначив, що рішенням у справі № 910/13182/24 встановлено належність виконання за зобов`язанням, забезпеченим гарантією. Також встановлено неправомірну поведінку позивача, яка полягає у відмові від прийняття товару належної якості.
Апелянт вказує, що умовою для пред`явлення вимог до гаранта є порушення принципалом виконання своїх зобов`язань перед бенефіціаром за основним зобов`язанням. Тобто гарант сплачує бенефіціару відповідну суму за гарантією при настанні гарантійного випадку, під яким розуміється невиконання або неналежне виконання принципалом своїх зобов`язань (аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 04.03.2021 у справі № 910/3500/19).
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу скаржник вказує, що нараховані позивачем та стягнуті судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні суми неустойки, 3% річних та інфляційні, нараховані на кошти, які фактично були б безпідставно набутим майном (у випадку оплати) є доходами від безпідставно набутого майна, які також підлягають поверненню. Стягнення судом коштів із статусом безпідставно набутого майна та доходів від безпідставно набутого майна вважаємо необгрунтованим та таким, що суперечить як принципу процесуальної економії (оскільки банк має ініціювати додаткові судові процеси з повернення вказаних коштів в кінцевому рахунку від позивача), так і принципам справедливості, добросовісности, розумності, оскільки такі кошти фактично є безпідставним збагаченням позивача.
Скаржник зазначає, що Верховний суд у постанові від 11.02.2026 у подібній справі № 910/1543/25 дійшов висновку про безпідставність стягнення як гарантії на забезпечення виконання зобов`язання договору постачання № 2311000056 від 17.11.2023, як виконаного належним чином, так і санкцій (неустойки, 3% річних та інфляційних втрат) за прострочення виплати по гарантії
Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.04.2026, апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Гончаров С.А., судді Тищенко О.В., Сибіга О.М.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.04.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "РВС Банк" на рішення Господарського суду міста Києва від 31.03.2026 у справі №910/2245/25. Призначено до розгляду апеляційну скаргу Акціонерного товариства "РВС Банк" на рішення Господарського суду міста Києва від 31.03.2026 у справі №910/2245/25. Повідомлено учасників справи, що апеляційна скарга розглядатиметься у судовому засіданні 03.06.2026.
05.05.2026 (згідно дати звернення до системи «Електронний суд») від Акціонерного товариства "Укртрансгаз" надійшов відзив на апеляційну скаргу, який вмотивований тим, що обставини справи свідчить про відсутність в діях Відповідача вини щодо своєчасного надання реєстраційного посвідчення, оскільки останній своєчасно звернувся із відповідною заявою для проведення експертизи в установленому порядку.
Позивач у відзиві вказує, що у відповідача не спростовано, в тому числі, виконання Позивачем умов Банківської гарантії, як і не доведено ні у відповідях на Вимоги №№1,2,3,4 Позивача, ні в процесуальних документах у даній справі наявність будь-яких порушень з боку Позивача, які могли б слугувати підставою для скасування рішення суду першої інстанції, яким в мотивувальній частині зазначено про правомірність Вимог № №1,2,3,4, та стягнуто 87 970 грн 27 коп. пені, 9 915 грн 67 коп. 3% річних, 51 388 грн 15 коп. інфляційних втрат
Позивач зазначає, що відмова Гаранта є неправомірною та необґрунтованою, зобов`язання Гаранта є порушеним його невиконанням, внаслідок чого є порушеними права Позивача як кредитора у такому зобов`язанні.
АТ "Укртрансгаз" звертає увагу апеляційного суду, що Верховний Суд зазначав про винятковий випадок та зазначає про економію (ефективність, розумність та раціональність) судового процесу, а не про безпідставність стягнення коштів згідно Банківської гарантії та штрафних санкцій. Верховний Суд у справі №910/1543/25 повернув сплачені судові збори АТ «Укртрансгаз», але не стягнув штрафні санкції.
Відповідач помилково зазначає про неналежний спосіб захисту Позивача, так як правовідносини між сторонами виникли до ліквідаційної процедури Банку
05.05.2026 (згідно дати звернення до системи «Електронний суд») від Товариства з обмеженою відповідальністю “Торговий Дім Техкомплект” надійшла заява, яка за своїм змістом є відзивом на апеляційну скаргу та вмотивована тим, що ТОВ «Торговий дім Техкомплект» звертає увагу Північного апеляційного господарського суду, що умовами Банківської гарантії № 3574-23Г (забезпечення повернення авансового платежу) від 24.11.2023 (у справі № 910/1543/25) забезпечується повернення Принципалом авансового платежу у разі невиконання/неналежного виконання Принципалом Договору, тоді як вже зазначалось ТОВ «ТД Техкомплект» Банківська гарантія № 3379-23Г від 15.11.2023 (у справі № 910/2245/25) забезпечує виконання Принципалом Договору. Тобто, Банківською гарантією було забезпечено саме невиконання Договору.
Третя особа вказує, що у відповідача були відсутні підстави для виплати, як банком гарантом, гарантійного платежу за Банківською гарантією № 3379-23Г від 15.11.2023 на користь позивача, як бенефіціара.
07.05.2026 (згідно дати звернення до системи «Електронний суд») від Акціонерного товариства "РВС Банк" надійшли додаткові пояснення по справі, які вмотивовано тим, що фактом є те, що рішенням у справі № 910/1543/25 позивачу відмовлено як у стягненні гарантії, так і у стягненні пені, 3% річних та інфляційних втрат.
Скаржник зазначає, що судовим рішенням у справі № 910/13182/24 встановлено, що відмова позивача від прийняття товару була неправомірною. Тобто, прострочення виконання зобов`язання, забезпеченого гарантією, було спричинено поведінкою самого позивача та його простроченням у прийнятті товару.
20.05.2026 (згідно дати звернення до системи «Електронний суд») від Товариства з обмеженою відповідальністю “Торговий Дім Техкомплект” надійшла заява, в якій він просить судове засідання, призначене на 03.06.2026, провести за відсутності представника третьої особи
У судове засідання, що відбулось 03.06.2026 з`явились представники позивача та відповідача, надали пояснення щодо суті спору та просять задовольнити вимоги викладені в їх процесуальних документах. Третя особа в судове засідання не з`явився, своїх представників не направила, просла розглядати справу за її відсутністю, про час дату та місце судового засідання повідомлені належним чином згідно інформації наявної в системі «Електронний суд». 
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Північний апеляційний господарський суд встановив наступне.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 11.10.2023 рішенням уповноваженої особи Акціонерного товариства "Укртрансгаз" за протоколом № 23/ТО/188 затверджено тендерну документацію по предмету закупівлі: Мототранспортні вантажні засоби (Автомобіль вахтовий) у кількості 4 шт., код відповідного класифікатора предмету закупівлі ДК021:2015-34130000-7, строк поставки – 300 календарних днів з дати укладення договору, дія договору по 31.12.2024.
11.10.2023 на сайті https://prozorro.gov.ua опубліковано відповідне оголошення про проведення відкритих торгів UA-2023-10-11-013135-a.
Товариство з обмеженою відповідальністю “Торговий Дім Техкомплект” визнано переможцем тендеру згідно з протоколом розгляду тендерних пропозицій тендерного комітету Акціонерного товариства "Укртрансгаз" № 23/ТО/188-н-1 від 01.11.2023
Товариство з обмеженою відповідальністю “Торговий Дім Техкомплект”, згідно з умовами тендеру, укладає з Акціонерним товариством "Укртрансгаз" договір про закупівлю на суму 19816200,00 грн.
За умовами тендерної документації Товариство з обмеженою відповідальністю “Торговий Дім Техкомплект” не пізніше дати укладання договору зобов`язане надати банківську гарантію у розмірі 5% вартості договору в забезпечення виконання договору. 
15.11.2023 Акціонерне товариство "РВС Банк" (гарант) надало Акціонерному товариству "Укртрансгаз" (бенефіціар) безвідкличну та безумовну банківську гарантію № 3379-23Г та прийняло на себе безвідкличне і безумовне зобов`язання сплатити бенефіціару суму в розмірі 990 810,00 грн за невиконання зобов`язання за договором протягом 5-ти робочих днів після одержання письмової вимоги бенефіціара, без необхідності для бенефіціара обґрунтовувати свою вимогу, без подання будь-яких інших документів, крім вимоги, або виконання будь-яких інших умов. 
Вимога бенефіціара про здійснення виплати має бути виписана на бланку бенефіціара та має містити:
- посилання на номер і дату цієї гарантії;
- повідомлення про невиконання/неналежне виконання принципалом зобов`язань за договором, забезпечених цією гарантією;
- підписи уповноважених осіб бенефіціара та відбиток печатки бенефіціара, посилання на номер та дату цієї гарантії;
- платіжні реквізити для перерахування суми, що вимагаються за гарантією.
Гарантія набуває чинності з дати її видачі гарантом.
Строк гарантії – з моменту надання до 31.01.2025 включно.
Усі платежі за гарантією мають бути здійснені банком-гарантом на користь бенефіціара незалежно від будь-яких заперечень або оскаржень принципала або будь-якої третьої особи.
17.11.2023, за результатами процедури закупівлі UA-2023-10-11-013135-a, між Акціонерним товариством "Укртрансгаз", як покупцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю “Торговий Дім Техкомплект”, як постачальником, укладено договір № 2311000056 про закупівлю товарів (матеріально-технічних ресурсів), за умовами п. 1.1 якого постачальник зобов`язується у визначений цим договором строк передати у власність покупця "Мототранспортні вантажні засоби (Автомобіль вахтовий)", код згідно ДК021:2015-34130000-7, зазначені у специфікації, яка наведена в додатку 1 до цього договору, а покупець – прийняти і оплатити такі товари.
Найменування (номенклатура, асортимент), кількість товарів, одиниця виміру, ціна за одиницю, строк та місце поставки, інші вимоги до товарів зазначаються у специфікації (п. 1.2 договору).
За змістом п.п. 3.1, 3.3 договору ціна цього договору становить 19816200,00 грн. з ПДВ, ціна за одиницю товару наведена у специфікації.
Відповідно до п. 5.1 договору постачальник зобов`язується передати покупцю товари в кількості, строки та в місці поставки відповідно до специфікації.
За умовами пп. 6.2.3 п. 6.2 договору покупець має право відмовитись від прийняття товару у разі невідповідності їх якості (комплектності) технічним характеристикам, умовам поставки та відстрочити виконання своїх зобов`язань з оплати товарів до усунення претензії покупця.
Згідно з п. 12.1 договору цей договір набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін і діє до 31.12.2024, а в частині розрахунків - до їх повного виконання.
Специфікацією, яка є додатком 1 до договору, визначено найменування товару, який підлягає поставці, а саме: - Автомобіль спеціалізований для перевезення людей ТК-IV-AC20 на шасі Iveco Eurocaro ML110E25WS-E5 – кількість 4 шт., на загальну суму 19816200,00 грн. (з ПДВ).
Згідно із зазначеною специфікацією до договору строк поставки визначений – 300 календарних днів з дати укладення договору.
На виконання умов договору про закупівлю постачальник здійснив поставку товарів у кількості 4 одиниць, що підтверджується товарно-транспортними накладними, а саме: № 17 від 27.03.2024 про поставку автомобіля спеціалізованого TK-IV-AC20 на шасі автомобіля Iveco Eurocargo ML110E25WS у кількості 1 шт.; № 21 від 08.04.2024 про поставку автомобіля спеціалізованого TK-IV-AC20 на шасі автомобіля Iveco Eurocargo ML110E25WS-E5 у кількості 3 шт.
Однак, покупець не прийняв зазначений товар, з огляду на виявлені недоліки поставленого товару.
24.09.2024, 21.10.2024, 02.01.2025 та 21.01.2025 АТ “Укртрансгаз” звернулося до гаранта з письмовими вимогами № 1001ВИХ-24-5791, № 1001ВИХ-24-6405, № 1001ВИХ-25-7 та № 1001ВИХ-25-428 про сплату протягом 5-ти робочих днів грошових коштів за банківською гарантією забезпечення виконання договору № 3379-23Г від 15.11.2023 у розмірі 990810,00 грн.
15.10.2024, 30.10.2024, 14.01.2025 та 31.01.20205 р. АТ "РВС Банк" направило бенефіціару листи № 3543/24-БТ, № 3733/24-БТ, № 79/25-БТ та № 243/25-БТ про відсутність правових підстав для сплати грошових коштів за банківською гарантією № 3379-23Г від 15.11.2023
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначає, що відповідач неправомірно відмовив бенефіціару у виплаті грошових коштів за банківською гарантією № 3379-23Г від 15.11.2023, оскільки гарант не вправі робити власних висновків щодо наявності чи відсутності обов`язку принципала, а зобов`язаний платити за гарантією, якщо вимога та додані документи (якщо вони передбачені умовами гарантії) за зовнішніми ознаками відповідають умовам гарантії.
Таким чином, позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач, як гарант, не виконав своє зобов`язання та неправомірно відмовив позивачу у сплаті грошових коштів за банківською гарантією № 3379-23Г від 15.11.2023, у зв`язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача 990810,00 грн. за банківською гарантією, 87970,27 грн. пені, 9915,67 грн. 3% річних та 51388,15 грн. інфляційних втрат. 
Розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства "РВС Банк" колегія суддів дійшла висновку, що вона не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
За приписами ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
Згідно зі ст. 560 Цивільного кодексу України за гарантією банк, інша фінансова установа, страхова організація (гарант) гарантує перед кредитором (бенефіціаром) виконання боржником (принципалом) свого обов`язку. Гарант відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
Відповідно до ст. 562 Цивільного кодексу України зобов`язання гаранта перед кредитором не залежить від основного зобов`язання (його припинення або недійсності), зокрема і тоді, коли в гарантії міститься посилання на основне зобов`язання.
Частинами 1, 3 ст. 563 Цивільного кодексу України унормовано, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією, гарант зобов`язаний сплатити кредиторові грошову суму відповідно до умов гарантії.
У вимозі до гаранта або у доданих до неї документах кредитор повинен вказати, у чому полягає порушення боржником основного зобов`язання, забезпеченого гарантією.
Як передбачено ч. 2 ст. 564 Цивільного кодексу України, гарант повинен розглянути вимогу кредитора разом з доданими до неї документами в установлений у гарантії строк, а у разі його відсутності - в розумний строк і встановити відповідність вимоги та доданих до неї документів умовам гарантії.
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 565 Цивільного кодексу України гарант має право відмовитися від задоволення вимоги кредитора, якщо вимога або додані до неї документи не відповідають умовам гарантії або якщо вони подані гарантові після закінчення строку дії гарантії.
Механізм забезпечувального інституту гарантії, на відміну від інших видів забезпечення виконання зобов`язань, передбачає укладення не двох (основного та забезпечувального), а трьох правочинів.
Перш за все - це договір між бенефіціаром (боржником) та принципалом (кредитором), який спрямований на виникнення основного зобов`язання. Умова щодо забезпечення основного зобов`язання гарантією може передбачатися таким договором або висуватися бенефіціаром як передумова укладення такого договору.
Обов`язок банку чи іншої фінансової установи щодо видачі банківської гарантії виникає з договору між принципалом і такою фінансовою установою. Надання гарантії є фінансовою послугою, яка надається на підставі договору (п. 6 ч. 1 ст. 4, ст. 9 Закону України "Про фінансові послуги та фінансові компанії" у чинній редакції, п. 7 ч. 1 ст. 4, ст. 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" у редакції, що діяла на час видачі гарантії). Цим договором можуть визначатися, серед іншого, умови гарантії, строк її дії, сума, на яку видається гарантія, строк видачі гарантії, розмір оплати послуг гаранта тощо.
Третім правочином у механізмі забезпечувального інституту гарантії є видача гарантії на користь бенефіціара, яка є одностороннім правочином. Саме з цього правочину виникає грошове зобов`язання гаранта.
Хоча у механізмі забезпечувального інституту гарантії беруть участь три суб`єкти - бенефіціар, принципал та гарант, зазначені вище правочини не зв`язують всіх їх одночасно. Так, договір між бенефіціаром і принципалом, з якого виникає основне зобов`язання, зв`язує лише бенефіціара і принципала, але не гаранта. Договір між принципалом і гарантом зв`язує лише принципала і гаранта, але не бенефіціара. Односторонній правочин щодо видачі гарантії створює обов`язки лише для гаранта (ч. 3 ст. 202 Цивільного кодексу України), а бенефіціар є кредитором у відповідному грошовому зобов`язанні.
Отже, забезпечувальна функція банківської гарантії виявляється у відносинах між бенефіціаром та принципалом, а не між бенефіціаром та гарантом. Натомість у відносинах між бенефіціаром та гарантом виникає окреме грошове зобов`язання, незалежне від зобов`язання за участю бенефіціара та принципала. Тому гарант має сплатити грошову суму, якщо виконані саме умови гарантії. Втручатися у відносини між бенефіціаром та принципалом, зокрема вирішувати, чи виконав принципал грошове зобов`язання за договором між бенефіціаром та принципалом, а відтак і про те, чи припинене основне зобов`язання виконанням, гарант не вправі.
У постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 17.05.2024 у справі № 910/17772/20 зазначено, що законодавчі положення про те, що гарант відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником; гарант зобов`язаний сплатити кредиторові грошову суму у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією, слід розуміти таким чином, що звернення бенефіціара до гаранта з вимогою про сплати грошової суми у випадку, коли принципал не порушив основного зобов`язання (наприклад, якщо воно припинене виконанням або з інших підстав, чи є недійсним) є правопорушенням. Водночас, це правопорушення спрямоване проти принципала, а не проти гаранта, і воно не впливає на обов`язок гаранта по сплаті відповідної суми за гарантією.
Положення закону про те, що кредитор повинен вказати, у чому полягає порушення боржником основного зобов`язання, забезпеченого гарантією (ч. 3 ст. 563 Цивільного кодексу України), слугує меті ідентифікації порушення зобов`язання, а відтак, конкретизації банківської гарантії, і не вказує на обов`язок гаранта перевіряти таке порушення. Адже гарант може видати на користь одного й того ж бенефіціара декілька банківських гарантій за зверненням одного й того ж принципала у зв`язку з одним чи декількома договорами з бенефіціаром з різними умовами, що передбачають сплату за гарантіями у різних випадках.
Отже, кредитор-бенефіціар має право вимоги як за основним зобов`язанням, так і за незалежною від цього зобов`язання гарантією. Якщо він не отримає виконання за основним зобов`язанням, то, пред`явивши вимогу гаранту, отримає виконання.
Призначенням інституту гарантії (§ 4 глави 49 Цивільного кодексу України) є надання упевненості учасникам обороту в тому, що бенефіціар гарантовано і швидко одержить платіж, якщо надасть документи, передбачені гарантією (наприклад, товарно-транспортну накладну, акт приймання-передачі виконаних робіт тощо), причому навіть і в тому випадку, коли між принципалом і бенефіціаром існує спір щодо виконання зобов`язання. Запорукою тому має бути надійність банківської системи. Тим самим у разі виникнення спору щодо наявності чи відсутності боргу принципала останній та бенефіціар в частині стягнення боргу міняються місцями: не бенефіціар звертається до суду за стягненням боргу (бо він вже одержав від гаранта суму боргу, яку вважав наявною), а принципал позивається до суду про стягнення з бенефіціара суми, яку принципал вважає отриманою за його рахунок без достатньої правової підстави (глава 83 Цивільного кодексу України) з огляду на відсутність боргу принципала.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, Акціонерне товариство "РВС Банк" відмовило Акціонерному товариству "Укртрансгаз" у сплаті коштів за банківською гарантією забезпечення виконання договору № 3379-23Г від 15.11.2023, зокрема у зв`язку з тим, що між сторонами договору, виконання якого було забезпечено банківською гарантією № 3379-23Г від 15.11.2023, існував спір щодо якості товару.
Так, у провадженні Господарського суду міста Києва перебувала справа № 910/13182/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім Техкомплект" до Акціонерного товариства "Укртрансгаз" про зобов`язання АТ "Укртрансгаз" прийняти товар за договором № 2311000056 про закупівлю товарів (матеріально-технічних ресурсів) від 17.11.2023
Згідно з ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.03.2025 у справі № 910/13182/24, яке набрало законної сили 26.08.2025, зобов`язано АТ "Укртрансгаз" прийняти товар за договором № 2311000056 про закупівлю товарів (матеріально-технічних ресурсів) від 17.11.2023
У вказаному рішенні судом зроблено висновок про те, що у тендерній документації та укладеному договорі наявна розбіжність, яка не може свідчити про неналежне виконання ТОВ "Торговий Дім Техкомплект" свого зобов`язання, виходячи з умов тендерної документації (оскільки саме на її підставі ТОВ "Торговий Дім Техкомплект" було подано свою пропозицію та визначено останнього переможцем).
В свою чергу, в межах розгляду даної справи № 910/2245/25 постає питання, чи були у банку підстави для відмови у виплаті суми банківської гарантії, оскільки при вирішенні спору про існування обов`язку гаранта сплатити за гарантією до предмета доказування не входить дослідження наявності чи відсутності порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією.
Як вже зазначалось, 24.09.2024, 21.10.2024, 02.01.2025 та 21.01.2025 АТ “Укртрансгаз” звернулося до гаранта з письмовими вимогами № 1001ВИХ-24-5791, № 1001ВИХ-24-6405, № 1001ВИХ-25-7 та № 1001ВИХ-25-428 про сплату протягом 5-ти робочих днів грошових коштів за банківською гарантією забезпечення виконання договору № 3379-23Г від 15.11.2023 у розмірі 990810,00 грн.
Вказані вимоги було отримано відповідачем 27.09.2024, 22.10.2024, 02.01.2025 та 21.01.2025, тобто протягом строку дії гарантії.
З урахуванням умов банківської гарантії № 3379-23Г від 15.11.2023, за вказаними письмовими вимогами гарант зобов`язаний був у строк до 04.10.2024, до 29.10.2024, до 09.01.2025 та до 28.01.2025 сплатити бенефіціару суму в розмірі 990810,00 грн., чого, як свідчать матеріали справи (листи АТ "РВС Банк" № 3543/24-БТ від 15.10.2024, № 3733/24-БТ від 30.10.2024, № 79/25-БТ від 14.01.2025 та № 243/25-БТ від 31.01.2025 про відсутність правових підстав для сплати грошових коштів за банківською гарантією № 3379-23Г від 15.11.2023), останнім зроблено не було.
Суд першої інстанції вірно вказує, що загальний порядок, умови надання та отримання банками гарантій/контргарантій та їх виконання визначений підзаконним актом - Положенням про порядок здійснення банками операцій за гарантіями в національній та іноземних валютах, затвердженим постановою Правління Національного банку України № 639 від 15.12.2004 р.
Згідно з п. 62 Положення № 639 бенефіціар для отримання платежу за гарантією подає до банку-гаранта безпосередньо або через банк бенефіціара (залежно від того, як це визначено умовами гарантії) вимогу за гарантією, а також усі документи, передбачені умовами гарантії (якщо таке подання в ній передбачено).
Вимога - лист або повідомлення з вимогою до банку-гаранта/банку-контргаранта сплатити кошти за гарантією/контргарантією. Вимога за гарантією складається бенефіціаром і подається у довільній формі, якщо інше не визначено умовами гарантії (у якій має зазначатися, у чому полягає порушення принципалом базових відносин, забезпечених гарантією), або надсилається у формі повідомлення банку-гаранту. Вимога за контргарантією складається банком-гарантом (або іншим банком-контргарантом) і подається за довільною, якщо інше не визначено умовами контргарантії, формою або надсилається у формі повідомлення банку-контргаранту (пп. 7 п. 2 розд. І Положення № 639).
Згідно з п. 36 розд.V Положення № 639 банк-гарант (резидент), отримавши від бенефіціара або банку бенефіціара, або іншого банку вимогу, перевіряє достовірність цієї вимоги, а також те, що вона становить належне представлення.
Підпункт 11 п. 2 розд. І Положення № 639 встановлює, що належне представлення - це представлення документів за гарантією/контргарантією, яке відповідає вимогам і умовам такої гарантії/контргарантії; вимогам правил, яким підпорядковується гарантія/контргарантія, а якщо немає відповідного положення в гарантії/контргарантії або правилах, - міжнародній стандартній практиці за гарантіями/контргарантіями.
При цьому, для визначення належності представлення необхідно керуватись саме умовами виданої банком банківської гарантії (подібний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 02.10.2020 р. у справі № 904/1156/19).
Положення № 639 не дає визначення достовірності вимоги. Водночас зі змісту п. 54 (авізуючий банк (резидент), отримавши від іншого банку гарантію, перевіряє достовірність цієї гарантії (перевіряє ключі, підписи, формат SWIFT)), п. 69 (банк-гарант (резидент), отримавши від іншого банку контргарантію, перевіряє достовірність цієї контргарантії (перевіряє ключі, підписи, формат SWIFT)) випливає, що під перевіркою достовірності вимоги слід розуміти перевірку того, що вимога подана (підписана) бенефіціаром (від його імені), а не іншою особою. Аналогічний висновок сформульований у постанові Об`єднаної палати від 17.05.2024 у справі № 910/17772/20.
Отже, отримавши вимогу, банк (гарант) повинен перевірити її на відповідність таким критеріям: 1) чи є така вимога належним представленням; 2) чи є така вимога достовірною. При цьому, ані Цивільний кодекс, ані Положення № 639 не покладають на гаранта обов`язок звертатися до бенефіціара із запитами або уточнювати інформацію щодо вимоги в інший спосіб.
Постановою від 17.05.2024 у справі № 910/17772/20 Об`єднана палата відступила від висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 18.06.2021 р. № 910/16898/19, наголосивши, що гарант не вправі робити власні висновки щодо наявності чи відсутності обов`язку принципала, а зобов`язаний платити за гарантією, якщо вимога та додані документи (якщо вони передбачені умовами гарантії) за зовнішніми ознаками відповідають умовам гарантії. Стаття 565 Цивільного кодексу України визначає вичерпний перелік випадків, коли гарант має право відмовитися від задоволення вимоги кредитора. Цей перелік, зокрема, не містить такої підстави для відмови гаранта від платежу, як відсутність чи недоведення бенефіціаром порушення основного зобов`язання боржником. У відносинах між бенефіціаром та гарантом виникає окреме грошове зобов`язання, яке не залежить від зобов`язання за участю бенефіціара та принципала. Отже, гарант має сплатити грошову суму, якщо виконані саме умови гарантії. Втручатися у відносини між бенефіціаром та принципалом, зокрема вирішувати, чи виконав принципал грошове зобов`язання за договором між бенефіціаром та принципалом, а відтак і про те, чи припинене основне зобов`язання виконанням, гарант не вправі.
Таким чином, вимога бенефіціара (разом з документами, якщо вони передбачені умовами гарантії) має лише зовні (формально) відповідати встановленим гарантією умовам. Відсутність чи недоведення бенефіціаром порушення основного зобов`язання боржником (принципалом) не є підставою для відмови гаранта від платежу. Гарант не повинен встановлювати факт порушення принципалом основного зобов`язання, зокрема детально аналізувати зміст доданих до вимоги документів, при прийнятті рішення про виплату за гарантією.
Зі змісту гарантії № 3379-23Г від 15.11.2023 вбачається, що банк зобов`язався безвідклично та безумовно сплатити АТ "Укртрансгаз" 990810,00 грн. протягом 5-ти робочих днів після одержання письмової вимоги бенефіціара без необхідності для бенефіціара обґрунтовувати свою вимогу, без подання будь-яких інших документів, крім вимоги, або виконання будь-яких інших умов. Усі платежі за гарантією мають бути здійснені банком-гарантом на користь бенефіціара незалежно від будь-яких заперечень або оскаржень принципала або будь-якої третьої особи. Строк дії гарантії встановлений до 31.01.2025
Водночас, АТ "Укртрансгаз", звертаючись 24.09.2024, 21.10.2024, 02.01.2025 та 21.01.2025 до АТ "РВС Банк" з вимогами про сплату коштів за банківською гарантією № 3379-23Г від 15.11.2023, діяло згідно з умовами останньої, та надало банку усі необхідні документи, у зв`язку з чим дії банку з відмови у виплаті суми гарантії є неправомірними та такими, що суперечать умовам банківської гарантії.
Оскільки у банку були відсутні підстави для відмови у виплаті суми банківської гарантії, вимоги позивача про стягнення з відповідача 990810,00 грн. за банківською гарантією, є обґрунтованими.
Таким чином, сума банківської гарантії у даному випадку не підлягає стягненню, з огляду на наступне.
У справі № 910/13182/24 було встановлено відсутність порушення ТОВ "ТД Техкомплект" зобов`язань (забезпечених гарантією) за договором, укладеним з АТ "Укртрансгаз".
Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що у разі, якби АТ "РВС Банк" сплатило суму банківської гарантії на користь АТ "Укртрансгаз" та стягнуло на свою користь цю суму з ТОВ "ТД Техкомплект", а потім було б встановлено, що сторона договору (ТОВ "ТД Техкомплект") не порушила зобов`язань за цим договором, то така сторона (ТОВ "ТД Техкомплект") могла б стягнути суму банківської гарантії з тієї сторони договору, яка її попередньо набула (АТ "Укртрансгаз").
Одночасно, судова колегія зауважує, що відмова у стягненні суми банківської гарантії у цьому випадку не свідчить про правомірну поведінку АТ "РВС Банк", яке порушило умови банківської гарантії.
Крім того, навіть те, що одна сторона договору (ТОВ "ТД Техкомплект") підтвердила відсутність порушень зобов`язань за договором у спорі з іншою стороною (АТ "Укртрансгаз") не свідчить про правильність дій АТ "РВС Банк", яке відмовило АТ "Укртрансгаз" у сплаті суми банківської гарантії.
Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 11.02.2026 у справі № 910/1543/25.
Поряд з цим, позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача 87970,27 грн. пені, 9915,67 грн. 3% річних та 51388,15 грн. інфляційних втрат.
Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
За ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
За умовами банківської гарантії № 3379-23Г від 27.11.2023, у разі порушення гарантом своїх обов`язків за цією гарантією його відповідальність не обмежується сумою, на яку видано дану гарантію. За невиконання або неналежне виконання гарантом своїх зобов`язань за цією гарантією щодо перерахування коштів згідно з вимогою бенефіціара, гарант сплачує бенефіціару пеню, в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від розміру невиконаних або неналежно виконаних зобов`язань гаранта за цією гарантією, за кожний день прострочення платежу.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За приписами ст.ст. 79, 86 Господарського кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується.
Перевіривши надані позивачем розрахунки пені, інфляційних втрат та 3% річних, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вони є обґрунтованими та арифметично вірними, у зв`язку з чим підлягають стягненню з відповідача.
Щодо заяви про застосування позовної давності до вимог про стягнення пені, суд першої інстанції вірно вказує наступне.
Позивачем заявлено до стягнення 87 970,27 грн пені, нарахованої на суму невиплаченої банківської гарантії за період з 05.10.2024 по 03.02.2025.
При цьому, строк дії гарантії № 3379-23Г від 15.11.2023 встановлено до 31.01.2025.
Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України (чинного на момент виникнення правовідносин) нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Згідно зі ст.ст. 256, 258 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: 1) про стягнення неустойки (штрафу, пені).
Шестимісячний строк, обумовлений ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України не є позовною давністю, він передбачає період, за який штрафні санкції можуть бути нараховані.
Натомість позовна давність для стягнення пені (неустойки), передбачена ст. 258 Цивільного кодексу України і становить 1 рік.
З наведеного вбачається, що позивачем не попущено строк позовної давності на звернення з вимогою про стягнення пені. За таких умов, суд першої інстанції правомірно відмовляє відповідачу у задоволенні заяви про застосування строку позовної давності.
Інші доводи, на які посилалися сторони під час розгляду даної справи, залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги, як необґрунтовані та такі, що не спростовують висновків суду щодо задоволення позову.
Відповідно до частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).
Судом враховується, що Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" у рішенні від 18.07.2006 та у справі "Трофимчук проти України" у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У даній справі апеляційний суд дійшов висновку, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог Акціонерного товариства "Укртрансгаз" щодо стягнення з Акціонерного товариства "РВС Банк" 87 970, 27 грн пені, 9 915, 67 грн 3% річних, 51 388, 15 грн інфляційних втрат, а у задоволенні решти позовних вимог правомірно відмовлено.
З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Акціонерного товариства "РВС Банк" на рішення Господарського суду міста Києва від 31.03.2026 у справі № 910/2245/25 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.
У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.
Керуючись ст. 2, 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, 281 – 282 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "РВС Банк" - залишити без задоволення
Рішення Господарського суду міста Києва від 31.03.2026 у справі № 910/2245/25 - залишити без змін.
Судові витрати, за перегляд рішення у суді апеляційної інстанції, покласти на скаржника.
Матеріали справи повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку, передбаченому ст. 286 – 291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено 16.07.2026

Головуючий суддя С.А. Гончаров 

Судді О.В. Тищенко

О.М. Сибіга