КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Унікальний номер справи № 753/13467/25 Головуючий у суді першої інстанції - Заставенко М.О.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/6174/2026 Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2026 року Київський апеляційний суд у складі:
суддя-доповідач Нежура В.А.,
судді Верланов С.М., Невідома Т.О., 
секретар Цуран С.С.
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргуОСОБА_1 , яка подана адвокатом Бойком Олексієм Ігоровичем на рішення Дарницького районного суду міста Києвавід 29 жовтня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості спільного майна подружжя, 
В С Т А Н О В И В:

У червні 2025 року  ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості спільного майна подружжя.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що  06.08.2006 позивач зареєстрував шлюб з відповідачкою. 
З липня 2021 року шлюбні відносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 припинилися - сторони разом не проживають, спільного господарства не ведуть, спільного бюджету не мають, фактичних сімейних відносин не підтримують. 
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 26.10.2021 у справі № 753/15944/21, яке набрало законної сили 26.11.2021, шлюб між подружжям було розірвано. 
Під час перебування у шлюбі та спільного проживання за спільні кошти подружжям було придбано та зареєстровано на ім`я ОСОБА_2 автомобілі: 
- 17 вересня 2008 року автомобіль «ACURA MDX», сірого кольору, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , № кузова НОМЕР_2 , об`єм двигуна 3664 см.куб.; 
- 11 вересня 2019 року - автомобіль «MAZDA 6», синього кольору, 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , № кузова НОМЕР_4 , об`єм двигуна 2488 см.куб. 
За усною згодою подружжя спірними автомобілями користувалася відповідач. 
У подальшому, після розірвання шлюбу, позивачеві стало відомо, що 13 листопада 2018 року в ТСЦ № 8047 відповідачка здійснила відчуження автомобіля «ACURA MDX» (2007) на підставі договору КП № 8047/2018/1189156 укладеного в ТСЦ від 13.11.2018 та 22 вересня 2020 року в ТСЦ № 8048 здійснила відчуження автомобіля «MAZDA 6» на підставі договору КП № 8048/2020/2213585 укладеного в ТСЦ від 22.09.2020. 
Позивач ОСОБА_1 не давав згоди на таке відчуження спірних автомобілів. Йому також невідомо, яку суму коштів ОСОБА_2 отримала від відчуження спірних автомобілів та яким чином ними розпорядилася. 
Позивач вважає, що ефективним способом захисту його порушених прав є позов про стягнення з ОСОБА_2 в порядку поділу спільного майна подружжя грошової компенсації вартості його частки у відчужених відповідачкою без його згоди спірних автомобілях, яка становить 1/2 від ринкової вартості таких автомобілів на час розгляду справи.
Посилаючись на викладене, з урахуванням зменшених позовних вимог, позивач просив в порядку поділу спільного майна подружжя стягнути з відповідачки на його користь 219 009,72 грн грошової компенсації за частку в автомобілі «ACURA MDX», сірого кольору, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_5 , № кузова НОМЕР_2 , та 221 701,50 грн грошової компенсації за частку в автомобілі «MAZDA 6», синього кольору, 2013 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3 , № кузова НОМЕР_4 , а всього: 440 711,22 грн.
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 29 жовтня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із таким рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невстановлення усіх обставин, що мають значення для вирішення справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, просить рішення Дарницького районного суду міста Києва від 29 жовтня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що висновок Дарницького районного суду м. Києва про те, що декларація ОСОБА_1 за 2018 рік підтверджує наявність його згоди на відчуження відповідачкою у 2018 році автомобіля ACURA MDX (2007 р.в.), не ґрунтується на законі та суперечить сталій практиці Верховного Суду у подібних правовідносинах. 
Більше того, даний висновок Дарницького районного суду м. Києва щодо декларації ОСОБА_1 за 2018 рік взагалі не стосується факту продажу без згоди позивача 22 вересня 2020 року автомобіля MAZDA 6 , 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , № куз. НОМЕР_4 .
Тобто, в матеріалах справи відсутні письмові докази, які б підтверджували надання письмової згоди позивачем відповідачу на відчуження обох автомобілів, які є предметом даного спору. 
Факт використання коштів отриманих від продажу спільного майна в інтересах сім`ї повинен доводити той із подружжя, хто відчужив таке майно без згоди на це іншого подружжя. Але таких доказів відповідач також не надала.
Відзив на апеляційну скаргу від позивачки не надходив.
У судовому засіданні в апеляційному суді взяв участь представник позивача адвокат Бойко І.О., який підтримав апеляційну скаргу, просив задовольнити її з викладених підстав. Представниця відповідачки адвокат Натальчук В.В. у судовому засіданні просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.
Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно із частинами 1, 6, 9, 10 ст.7 СК України, сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.
За правилом ст. 3 СК України, сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Як визначено у ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
З огляду на зміст ст. 61 СК України, спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
Згідно з ч. 1 ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Статтями 68 та 69 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).
Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Так, конструкція ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, у постанові від 31.01.2019 у справі №686/23104/17, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі №339/116/16-ц, у постанові Верховного Суду від 18.03.2023 у справі №344/5528/22, у постанові від 10.04.2025 у справі № 686/10668/23.
Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.
Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.
Встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 06.08.2006, який рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26.10.2021 було розірвано.
Під час перебуванні у зареєстрованому шлюбі сторонами 17 вересня 2008 року було придбано автомобіль «ACURA MDX», сірого кольору, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , № кузова НОМЕР_2 , об`єм двигуна 3664 см.куб.
Також, 11 вересня 2019 року подружжя придбали автомобіль «MAZDA 6», синього кольору, 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , № кузова НОМЕР_4 , об`єм двигуна 2488 см.куб.
Вказані автомобілі були зареєстровані на ОСОБА_2 .
Згідно інформації ГСЦ МВС, автомобіль «ACURA MDX», сірого кольору, 2007 року випуску, № кузова НОМЕР_2 було відчужено 13.11.2018 на нового власника на підставі договору КП № 8047/2018/1189156, укладеного в ТСЦ № 8047.
13.12.2018 подружжям було придбано автомобіль «LEXUS ES300H», 2013 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_6 , № кузова НОМЕР_7 , який було зареєстровано на ОСОБА_4 , та який 11.06.2019 у ТСЦ 8047 було перереєстровано на іншого власника.
22.09.2020 було продано «MAZDA 6», синього кольору, 2013 року випуску, № кузова НОМЕР_4 на підставі договору КП № 8048/2020/2213585, укладеного в ТСЦ № 8048.
Звертаючись із позовом позивач просив суд стягнути з відповідачки половину вартості автомобіля «ACURA MDX», сірого кольору, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_5 , № кузова НОМЕР_2 , у розмірі 219 009,72 грн, та половину вартості автомобіля «MAZDA 6», синього кольору, 2013 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3 , № кузова НОМЕР_4 , у розмірі 221 701,50 грн.
Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності особа здійснює незалежно від волі інших осіб, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.
За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості, одночасно майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно) (ч. 1 ст. 355 ЦК України).
За вимогами частин 1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.
Прикладом спільного майна є спільне сумісне майно подружжя, яке набуте за час шлюбу та належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності (ст. 368 ЦК України та ст. 60 СК України).
Згідно ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
При цьому дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим з подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.
Зазначені норми сімейного права визначають не тільки право спільної власності подружжя на майно, а при його відчуженні й розмір їх часток у цьому майні та презумпцію згоди одного з подружжя на укладання від його імені іншим подружжям договорів про відчуження майна (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18).
Разом з тим, з метою захисту прав співвласників майна, у тому числі майна подружжя, норми цивільного та сімейного законодавства (стаття 369 ЦК України, частина третя та четверта статті 65 СК України) містять приписи, згідно з якими для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
Зазначені приписи не тільки забезпечують права одного з подружжя, а й обмежують права іншого з подружжя у відчуженні спільного подружнього майна, оскільки ставлять правомочності одного з подружжя на відчуження майна в залежність від наявності належним чином оформленої згоди іншого з подружжя на таке відчуження. Відсутність такої згоди свідчить про відсутність повноважень в одного з подружжя (відчужувача) на відчуження подружнього майна.
У постанові Верховного Суду від 15.03.2023 по справі № 688/4803/18, зазначено, що згода подружжя на вчинення іншим з подружжя правочину є за своєю правовою природою окремим одностороннім правочином, що має бути складений письмово, а у визначених законом випадках - нотаріально посвідчена.
У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Один із подружжя може вимагати від іншого із подружжя вартість 1/2 частки спільного майна, якщо один із них здійснив його відчуження проти волі іншого з подружжя, не в інтересах сім`ї чи не на її потреби.
Сторонами у справі не заперечувався факт, що транспортні засоби «ACURA MDX», державний номерний знак НОМЕР_5 , та «MAZDA 6», державний номерний знак НОМЕР_3 , були спільною сумісною власністю подружжя, тобто були придбані за час перебування сторін у шлюбі за спільні кошти.
Згідно з вимогами статей 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до частин 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначав, що спірні автомобілі було відчужено без його згоди. 
Разом з цим, встановлено, що відчуження автомобілів відбулося у період перебування сторін у шлюбі. Жодних доказів на підтвердження того, що позивач не знав про продаж авто та кошти не були витрачені в інтересах сім`ї позивач не надав.
Натомість, дані твердження позивача спростовуються наданою до суду копією декларації про майновий стан та доходи ОСОБА_1 за 2018 рік, у якій ОСОБА_1 задекларував дохід дружини - ОСОБА_2 від відчуження рухомого майна (крім цінних паперів та корпоративних прав) в розмірі 360 000,00 грн.
В свою чергу, відповідачка пояснила суду, що кошти, отримані від продажу автомобіля «ACURA MDX», сірого кольору, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 13.12.2018 (через місяць після продажу) були використані колишнім подружжям для купівлі легкового автомобіля марки LEXUS ES 300H, червоного кольору, номер шасі НОМЕР_7 . Право власності на вказаний автомобіль при його придбанні було зареєстроване Територіальним сервісним центром 8047 на ім`я ОСОБА_1 з урахуванням усної згоди дружини на таку реєстрацію права власності. Кошти, отримані від продажу автомобіля «MAZDA 6», синього кольору, 2013 року випуску, № кузова НОМЕР_4 були використані на потреби сім`ї - зокрема на добудову спільного будинку, за адресою: АДРЕСА_1 , який станом на 2020 рік перебував на етапі активного будівництва.
При цьому, обидва спірні автомобілі використовувались сім`єю і їх продаж не міг одним із подружжя протягом тривалого часу лишатись непоміченим.
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову у зв`язку з його недоведеністю та необґрунтованістю.
Доводи апеляційної скарги повністю повторюють доводи позовної заяви, належна оцінка яким повністю надана судом першої інстанції, не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до його незгоди з висновками суду. При цьому, докази та обставини, на які посилається позивач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам та обґрунтовано ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.
Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргуОСОБА_1 , яка подана адвокатом Бойком Олексієм Ігоровичем залишити без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 29 жовтня 2025 рокузалишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
Повний текст складено 23 липня 2026 року. 

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді С.М. Верланов

Т.О. Невідома