Справа № 420/19919/26 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 серпня 2026 року м. Одеса
Одеський окружний адміністративний суд у складі:
Головуючої судді - Бойко О.Я.,
секретаря судового засідання - Скляренко В.
представника позивача - Гидирим О.А.
представника відповідача - Присяжнюка Д.Р.

розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “СВІТАНОК ОЙЛ ТРЕЙД” до Головного управління ДФС в Одеській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення. 

І. Суть спору:

В провадженні Одеського окружного адміністративного суду знаходиться справа за адміністративним позовом позивача, Товариства з обмеженою відповідальністю “СВІТАНОК ОЙЛ ТРЕЙД” , до відповідача, Головного управління ДФС в Одеській області, у якій позивач просить суд:

- скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС в Одеській області від 02.04.2026 №15613/15-32-09-02.

ІІ. Аргументи сторін

(а) Позиція позивача

Позивач вважає спірне рішення про застосування штрафної санкції за зберігання пального без ліцензії протиправним. 

Він ствреджує, що легально зберігав пальне, оскільки резервуар (в якому податковий орган встановив зберігання пального без ліцензії), офіційно зареєстрований в системі електронного адміністрування реалізації пального, позивач щоденно подає довідки про зведені за добу підсумкові облікові дані щодо обсягів обігу та залишків пального на акцизному складі пального. На момент проведення перевірки в нього була чинною ліцензія на зберігання пального.

Позивач вказує на відсутність спірного резервуара в Єдиному реєстрі ліцензіатів, як на технічну помилку, яка була допущена при поданні заяви на внесення змін до Реєстру , що не скасовує факт наявності ліцензії на право зберігання пального. Формальна помилка не може бути доказом діяльності товариства позивача без ліцензії. Позивач вважає, що оскільки за адресою місця розташування спірного резервуара на дату проведення перевірки він мав чинну ліцензію на право зберігання пального терміном дії з 01.07.2024 до 01.07.2026, склад правопорушення у вигляді “зберігання без ліцензії” відсутній. Відсутність відомостей (технічних даних) про один із резервуарів в Єдиному реєстрі ліцензіатів та місць обліку пального (місткість, інвентарний номер) є питанням достовірності у базі даних, а не відсутність самого права на зберігання пального. Відповідно до чинного законодавства невідповідність відомостей у Реєстрі тягне за собою припинення ліцензії, а не застосування штрафу за “зберігання без ліцензії”. Той факт, що позивач виніс рішення про припинення ліцензії на право зберігання пального свідчить, що він фактично визнав чинність ліцензії та протиправно одночасно застосував два взаємовиключні види відповідальності за одне й те саме порушення. 

(б) Позиція відповідача

Відповідач надав до суду відзив на адміністративний позов, в якому заперечував проти позовних вимог, просив у задоволенні адміністративного позову відмовити.

В обґрунтування своїх заперечень зазначав, що позивач свідомо формував при поданні заяв про внесення змін до Єдиного реєстру нового переліку, з якого виключав спірний резервуар. Відповідач посилається на хронологію подання позивачем заяв про внесення змін, яка свідчить, що позивач спочатку правильно вніс 28 резервуарів (червень 2025 року), а потім окремою заявою (жовтень 2025 року) цілеспрямовано виключив чотири з них, в т.ч. спірний резервуар. Тому відповідач вважає кваліфікацію позивачем таких дій як помилкових неприйнятним. 

Відповідач зазначав, хоча ліцензія видається за адресою місця зберігання пального, обсяг дозволеної діяльності визначається сукупністю відомостей у Реєстрі, включаючи дані про кожен резервуар. Ліцензія не є «бланковим» дозволом; вона дозволяє зберігання лише в тих ємностях, які задекларовані ліцензіатом.

Також відповідач звертав увагу, що Система електронного адміністрування реалізації пального (СЕА РП) та Єдиний реєстр ліцензіатів — це різні державні системи з різним призначенням. Реєстрація в СЕА РП забезпечує лише облік обсягів пального, але не замінює і не компенсує відсутність ліцензійного покриття, яке підтверджується виключно відомостями Єдиного реєстру. Тому він вважає недоречним посилання позивача на реєстрацію спірного резервуара в Системі електронного адміністрування реалізації пального. 

Щодо застосування до позивача подвійної відповідальності за одне й те саме порушення відповідач не погоджується з такими аргументами позивача. Як контраргумент, відповідач зазначає про застосування до позивача двох різних видів відповідальності. Зокрема штраф, на його думку, є фінансовою санкцією, а припинення ліцензії — адміністративно-господарським заходом превентивного характеру. 
ІІІ. Процесуальні дії у справі

09.07.2026 суд ухвалив відкрити загальне позовне провадження.

06.08.2026 суд ухвалив закрити підготовче провадження та призначив розгляд справи по суті.

11.08.2026 суд ухвалив перехід до стадії ухвалення судового рішення та назвав дату та час судового засідання для його проголошення - 21.08.2026 о 10:00 год.

IV. Обставини, встановлені судом

Позивач є суб`єктом господарювання, основним видом діяльності якого є: 52.10 - “Складське господарство”. В періоді, що перевірявся відповідачем, позивач уклав договори з контрагентами на зберігання пального.

01.07.2024 позивач отримав ліцензію на право зберігання пального № 15090414202400169 за адресою: Одеська обл., с. Усатове, вул. Залізничників, 16 . Термін дії ліцензії до 01.07.2029. 

19.06.2025 позивач подав заяву про внесення змін, у якій вказав усі наявні в нього 28 резервуарів, включаючи спірний стаціонарний резервуар № 21/1001034 місткістю 64 136,0 літрів .

09.10.2025 позивач подав другу заяву про внесення змін, якою виключив із Реєстру чотири резервуари, у тому числі спірний № 21/1001034.
26.02.2026 – 09.03.2026 на підставі наказу від 24.02.2026 № 1770-п відповідач провів фактичну перевірку нафтобази позивача за адресою: Одеська обл., с. Усатове, вул. Залізничників, 16.
27.02.2026 під час інвентаризації (акт № 03/1) у резервуарі № 21/1001034 виявлено залишок дизельного пального в кількості 30 635 літрів.
09.03.2026 відповідач склав акт перевірки № 8982/15-32-09-02/37136301, в якому встановив порушення позивачем Закону України “Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, спиртових дистилятів, біоетанолу, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, тютюнової сировини, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального” від 18.06.2024 №3817 (далі - Закон №3817) , зокрема зберігання пального у резервуарі № 21/1001034, відомості про який відсутні в Єдиному реєстрі ліцензіатів, що свідчить про діяльність позивача без ліцензії на право зберігання пального (п.15 ст.73 Закону №3817). 
02.04.2026 відповідач виніс оскаржуване ППР про накладення штрафу.
06.04.2026 відповідач прийняв окреме рішення № 313/15-32090403 про припинення дії ліцензії позивача через невідповідність відомостей у Реєстрі фактичним даним.
08.06.2026 відповідач за результатами розгляду скарги позивача залишив ППР про штраф без змін, а скаргу — без задоволення.
V. Джерела права та висновки суду.

Дослідивши надані письмові докази, перевіривши матеріали справи, а також проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що адміністративний позов належить до задоволення. 

Свій висновок суд вмотивовує наступним чином.

Одним з спірних питань у цій справі є поширення дії ліцензії на зберігання пального в контексті розуміння терміну «отримання ліцензії на право зберігання пального на кожне місце зберігання пального».

Основні засади державної політики щодо регулювання виробництва, ввезення на митну територію України, вивезення за межі митної території України, оптової і роздрібної торгівлі пальним, а також посилення боротьби з незаконним виробництвом та обігом на території України регулює Закон України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, спиртових дистилятів, біоетанолу, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, тютюнової сировини, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального” від 18.06.2024 №3817-IX (далі - Закон №3817-IX).
Стаття 28 Закону №3817-IX встановлює основні вимоги для зберігання пального. Зокрема, відповідно до ч.1 та 2 цієї статті:
« 1. Зберігання пального здійснюється суб`єктами господарювання за наявності ліцензії на право зберігання пального або на право зберігання пального виключно для потреб власного споживання та/або промислової переробки.
2. Суб`єкти господарювання отримують ліцензію на право зберігання пального, на право зберігання пального виключно для потреб власного споживання та/або промислової переробки на кожне місце зберігання пального».
В свою чергу тлумачення терміну «місце зберігання пального» міститься в п.48 ч.1 ст.1 Закону №3817-IX. А саме: «Місце зберігання пального - об`єкт нерухомого майна, відмінний від земельної ділянки, або єдиний (цілісний) майновий комплекс, на території якого здійснюється приймання, навантаження, розвантаження, розміщення та/або видавання пального (власного або отриманого від інших осіб), який належить суб`єкту господарювання на праві власності або користування».
З аналізу процитованих норм права, зокрема з п. 48 ч. 1 ст. 1 Закону № 3817-IX випливає, що місцем зберігання пального є об`єкт нерухомого майна або єдиний майновий комплекс. Стаття 28 цього ж Закону встановлює, що ліцензія отримується саме на кожне місце зберігання, а не на окремий резервуар.

Звертаючись до фактів цієї справи, суд встановив, що позивач на дату проведення перевірки та застосування до нього штрафних санкцій мав чинну ліцензію на зберігання пального за конкретною адресою нафтобази, на якій знаходилися резервуари в т.ч. і спірний резервуар.
Таким чином, суд робить висновок, що позивач мав законне право на здійснення діяльності за цією локацією, де знаходився спірний резервуар.
Щодо позиції позивача про протиправне застосування подвійних заходів відповідальності за одне й те саме порушення суд погоджується з аргументами позивача та відхиляє контраргументи відповідача про застосування ним двох різних видів відповідальності з наступних мотивів.
Відповідно до обставин цієї справи відповідач за результатами перевірки, встановивши, невідповідність відомостей в Єдиному реєстрі про кількість резервуарів, одночасно застосував до позивача штрафні санкції за зберігання пального без відповідної ліцензії та прийняв рішення про припинення дії ліцензії.
Пункт 5 ч.2 ст.46 Закону №3817-IX встановлює, що підставою прийняття рішення про припинення дії ліцензії є невідповідність відомостей Єдиного реєстру ліцензіатів та місць обігу пального, та/або документів, доданих до заяви про отримання ліцензії на право провадження відповідного виду господарської діяльності, заяви про внесення змін до відомостей, що містяться у таких реєстрах, фактичним даним, виявленим контролюючим органом у ході перевірки та зафіксованим в акті такої перевірки.
Згідно з п.15 ст.73 Закону №3817-IX до суб`єктів господарювання за вчинені правопорушення застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафу за оптову торгівлю пальним або зберігання пального (крім зберігання пального виключно для потреб власного споживання та/або промислової переробки) без наявності відповідної ліцензії - 85 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року.
З огляду на вказані статті Закону № 3817-IX є очевидним, що цей Закон чітко розрізняє два різні порушення з різними наслідками:

- діяльність без ліцензії (ст. 28, п. 15 ст. 73) — карається штрафними санкціями.

- невідповідність відомостей у Реєстрі фактичним даним (п. 5 ч. 2 ст. 46) —
тягне за собою припинення дії ліцензії.

З аналізу цих правових норм також випливає, що відсутність технічних даних про один із резервуарів у Реєстрі не означає зберігання пального в ньому без відповідної ліцензії.
Таким чином, суд робить висновок, що відповідач помилково кваліфікував технічну невідповідність даних у Реєстрі про спірний резервуар, як «діяльність без ліцензії». Оскільки за цією адресою ліцензія існувала, контролюючий орган мав застосовувати виключно механізм ст. 46 Закону № 3817-IX (припинення ліцензії), а не накладати штраф за безліцензійну діяльність. Відповідно до процитованого законодавства законодавець встановлює не тільки два різни види відповідальності, але й два види різних порушень.
Крім того, суд звертає увагу , що приймаючи рішення про припинення ліцензії, відповідач фактично визнав, що ліцензія була чинною та дійсною на момент перевірки. Адже неможливо припинити те, чого не існує. Одночасне твердження про «безліцензійну діяльність» і «припинення чинної ліцензії» за одних і тих самих обставин є, на думку суду, суперечливою та взаємовиключною позицією відповідача щодо обґрунтування спірного рішення.

Отже на підставі викладеного, суд вважає безпідставним застосування штрафних санкцій до позивача за зберігання пального без ліцензії, оскільки під час проведення перевірки у нього була чинною ліцензія на зберігання пального, відтак – суд робить висновок про протиправність спірного рішення та задоволення позовної вимоги про його скасування.

VI. Судові витрати

З урахуванням висновку суду про задоволення позову, суд на підставі ч.1 ст.139 КАС України здійснює розподіл судових витрат на користь позивача. 

На підставі викладеного, керуючись ст.ст 2, 139, 244-246 КАС України, суд –

ВИРІШИВ:

1.Адміністративний позов задовольнити.

2.Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС в Одеській області від 02.04.2026 №15613/15-32-09-02.

3.Стягнути з Головного управління ДПС в Одеській області (ЄДРПОУ 44069166; 65044, м.Одеса, вул. Семінарська,5) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ТОВ “СВІТАНОК ОЙЛ ТРЕЙД” (ЄДРПОУ 37136301, вул Залізничників, 16, с. Усатове, Біляївський район, Одеська обл.) документально підтверджені судові витрати судового збору в сумі 8 819 (вісім тисяч вісімсот дев`ятнадцять), 95 грн. 

Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Оскільки справа розглянута в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Апеляційна скарга подається учасниками справи до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Оксана БОЙКО