ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

15 липня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 280/7513/25	
Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Божко Л.А. (доповідач),
суддів: Дурасової Ю.В., Лукманової О.М., 
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 03 листопада 2025 року (суддя Садовий І.В.) в адміністративній справі №280/7513/25 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військової частини НОМЕР_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів Державна міграційна служба України та Міністерство Оборони України про визнання протиправними та скасування наказів, зобов`язання вчинити певні дії, -
В С Т А Н О В И В: 
ОСОБА_1 звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військової частини НОМЕР_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів Державна міграційна служба України та Міністерство Оборони України, в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати наказ ТВО начальника відповідача-1 від 01.08.2025 “Про призов військовозобов`язаних на військову службу під час загальної мобілізації” в частині призову позивача на військову службу у зв`язку з мобілізацією та направлення для проходження військової служби до відповідача-2;
- скасувати наказ командира відповідача-2 в частині зарахування позивача до особового складу відповідача-2;
- зобов`язати відповідача-2 виключити позивача зі списків особового складу відповідача-2.
Обґрунтування позовних вимог викладено в позовній заяві (вх.№42998 від 26.08.2025). Зокрема зазначено, що наказом ІНФОРМАЦІЯ_1 від 01.08.2025 позивача було мобілізовано та призвано на військову службу під час мобілізації, у результаті чого доставлено до військової частини НОМЕР_1 для проходження військової служби. Зауважено, що на час проведення мобілізаційних заходів позивач не мав паспорта громадянина України, а мав лише тимчасове посвідчення, дія якого закінчилася, тому питання припинення іноземного громадянства залишалося невирішеним. Водночас, відповідно до статей 1,2 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” від 25.03.1992 № 2232-ХІІ (далі – Закон № 2232-ХІІ) призову підлягають тільки громадяни України, які не мають іноземного громадянства. Натомість позивач не підлягав призову на військову службу під час мобілізації, оскільки не завершив процедуру припинення іноземного громадянства, не відмовився від громадянства Російської Федерації та не отримав паспорт громадянина України, а відтак не мав повного статусу громадянина України. З огляду на викладене позивач вважає протиправним наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 01.08.2025 в частині призову його на військову службу під час загальної мобілізації. Водночас зазначено, що визнання протиправним та скасування наказу про призов громадянина України на військову службу під час мобілізації має своїми правовими наслідками зміну його правового статусу з військовослужбовця на резервіста та протиправність решти актів індивідуальної дії (наказів), що пов`язані з проходженням ним військової служби, оскільки вони є похідними від відповідного наказу про призов. На підставі вищенаведеного представник позивача просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 03 листопада 2025 року у задоволені позову відмовлено. 
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Апеляційна скарга обґрунтована аналогічними доводами, що і апеляційна скарга. 
У відзивах на апеляційну скаргу Міністерство Оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_2 та Державна міграційна служба України просили залишити рішення суду першої інстанції без змін, зазначаючи що доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції. 
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, правову оцінку досліджених судом доказів по справі, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на таке.
Встановлені обставини справи свідчать про те, що 10.07.2020 позивачу видано тимчасове посвідчення громадянина України серії НОМЕР_2 , терміном дії до 03.06.2022.
ОСОБА_1 з 04.10.2021 перебуває у трудових відносинах з Концерном “Міські теплові мережі” та працює на посаді – інженер І категорії в групі інженерного супроводу з інтеграції засобів автоматичного керування служби з впровадження засобів автоматичного керування управління з автоматизації та метрології, що підтверджується довідкою Концерну “Міські теплові мережі” від 21.08.2025 №004911/18.
Відповідно до Тимчасового посвідчення військовозобов`язаного № НОМЕР_3 від 30.07.2020, ОСОБА_1 з 30.07.2020 взято на військовий облік військовозобов`язаних ІНФОРМАЦІЯ_3 .
За змістом витягу з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 (з питань мобілізаційної підготовки, мобілізаційної готовності та мобілізації) “Про призов військовозобов`язаних та резервістів на військову службу під час мобілізації, на особливий період” від 16.08.2025 №268/8 солдата ОСОБА_1 наказано призвати на військову службу під час мобілізації, на особливий період та відправити до військової частини НОМЕР_1 .
Згідно з довідкою ІНФОРМАЦІЯ_1 від 06.08.2025 №77 солдат ОСОБА_1 відповідно до наказу начальника об`єднаного ІНФОРМАЦІЯ_1 від 01.08.2025 призваний на військову службу під час мобілізації в особливий період та направлений для проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 .
Позивач не погоджуючись із призовом його на військову службу під час загальної мобілізації та зарахуванням його до особового складу військової частини НОМЕР_1 за допомогою свого представника звернувся з даним адміністративним позовом до суду.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає наступне. 
Указом Президента України “Про введення воєнного стану в Україні” від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України “Про правовий режим воєнного стану” в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.
Надалі дія воєнного стану в Україні продовжувалася згідно з Указами Президента України від 14.03.2022 № 133/2022, від 18.04.2022 № 259/2022, від 17.05.2022 № 341/2022 від 12.08.2022 № 573/2022, від 07.11.2022 № 757/2022, від 06.02.2023 № 58/2023, від 01.05.2023 № 254/2023, від 26.07.2023 № 451/2023, від 06.11.2023 № 734/2023, від 05.02.2024 №49/2024, від 06.05.2024 № 271/2024, від 23.07.2024 №469/2024, від 28.10.2024 №740/2024, від 14.01.2025 № 26/2025, від 15.04.2025 № 235/2025. Указом Президента України від 14.07.2025 № 478/2025 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 7 серпня 2025 року на 90 діб, тобто, останній діє на момент розгляду цієї справи.
Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів встановлює Закон України “Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію” від 21.10.1993 № 3543-XII (далі - Закон №3543-XII).
Відповідно до положень статті 1 Закону №3543-XII мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Загальна мобілізація, згідно з частиною другою статті 4 Закону №3543-XII, проводиться одночасно на всій території України і стосується національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.
Частиною п`ятою статті 4 Закону № 3543-XII регламентовано, що вид, обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення.
Статтею 22 Закону №3543-XII встановлені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації. Частиною третьою вказаної статті передбачено, що під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом керівників органів, в яких вони перебувають на військовому обліку, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом керівників відповідних підрозділів Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язані Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - за викликом керівників відповідних органів управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби регламентовано Законом України “Про військовий обов`язок і військову службу” від 25.03.1992 № 2232-ХІІ (далі – Закон № 2232-ХІІ).
Відповідно до частини 2 статті 1 Закону № 2232-ХІІ військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Частиною третьою статті 1 Закону № 2232-ХІІ унормовано, що військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; взяття громадян на військовий облік; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов (направлення) на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
За приписами частин першої, другої статті 2 Закону №2232-XII (військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Пунктом 2 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (далі - Положення №1153/2008, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що громадяни проходять військову службу у Збройних Силах України (далі - військова служба) в добровільному порядку або за призовом.
У добровільному порядку громадяни проходять: військову службу (навчання) за контрактом курсантів у вищих військових навчальних закладах, а також закладах вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти); військову службу за контрактом осіб рядового складу; військову службу за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військову службу за контрактом осіб офіцерського складу.
З громадянами, які добровільно вступають на військову службу, укладається контракт згідно з додатками 1 і 2.
За призовом громадяни проходять: строкову військову службу; військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період; військову службу за призовом осіб офіцерського складу.
Так, обґрунтовуючи протиправність призову на військову службу позивач посилається на не завершення ним процедури припинення іноземного громадянства та не отримання паспорта громадянина України, а отже відсутність повного статусу громадянина України, з приводу чого суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб визначається Законом України “Про громадянство України” № 2235-III.
Один із принципів, на яких ґрунтується Законодавство України про громадянство це - принцип єдиного громадянства - громадянства держави Україна, що виключає можливість існування громадянства адміністративно-територіальних одиниць України. Якщо громадянин України набув громадянство (підданство) іншої держави або держав, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України. Якщо іноземець набув громадянство України, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України (пункт 1 частини 1 статті 2 Закону № 2235-ІІІ).
З матеріалів справи встановлено, що 06.02.2020 позивач звернувся до Олександрівського районного відділу у м. Запоріжжі Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області із заявою про оформлення набуття громадянства України. Після проведених перевірок, визначених законодавством, 03.06.2020 Управлінням Державної міграційної служби України в Запорізькій області прийнято рішення про оформлення набуття громадянства відповідно до частини першої статті 8 Закону № 2235-ІІІ.
12.06.2020 позивачу оформлено Довідку № 318 про реєстрацію особи громадянином України. 
На підставі довідки про реєстрацію особи громадянином України та особистої заяви-анкети від 03.07.2020 ОСОБА_1 був документований тимчасовим посвідченням громадянина України серії НОМЕР_2 від 10.07.2020 терміном дії до 03.06.2022.
Для оформлення набуття громадянства України разом із іншими необхідними документами позивачем було подано зобов`язання протягом двох років з моменту набуття громадянства України припинити громадянство Російської Федерації. 
Щодо доводів позивача про не завершення ним протягом двох років процедури припинення іноземного громадянства, суд вважає за необхідне зазначити, що Верховною Радою України 20.08.2024 прийнято Закон України №3897-ІХ “Про внесення змін до деяких законів України щодо правового статусу іноземців та осіб без громадянства, які беруть участь у захисті територіальної цілісності та недоторканності України”, Прикінцевими та перехідними положеннями якого передбачено право громадян Російської Федерації, які в період з 24 лютого 2020 року набули громадянство України відповідно до Закону України “Про громадянство України” і подали зобов`язання припинити іноземне громадянство, подати документ про припинення іноземного громадянства протягом 12 місяців з дня припинення чи скасування воєнного стану в Україні, якщо строк виконання поданого зобов`язання сплив.
З огляду на наведене не завершення позивачем протягом двох років процедури припинення іноземного громадянства Російської Федерації не є підставою вважати, що ОСОБА_1 не є громадянином України.
Водночас, що стосується посилань позивача на закінчення терміну дії тимчасового посвідчення громадянина України серії НОМЕР_2 від 10.07.2020, то 10.01.2025 набрала чинності Постанова Кабінету Міністрів України від 07.01.2025 № 3 “Деякі питання продовження строку дії тимчасового посвідчення громадянина України в умовах воєнного стану” (далі – Постанова). 
Відповідно до Постанови строк дії тимчасових посвідчень громадянина України, оформлених територіальними органами Державної міграційної служби України громадянам російської федерації, які набули громадянство України відповідно до Закону України “Про громадянство України” в період з 24 лютого 2020 року, продовжується на строк , визначений абзацом першим пункту 5 розділу ІІ “Прикінцеві та перехідні положення” Закону України від 20 серпня 2024 року № 3897-ІХ “Про внесення змін до деяких законів України щодо правового статусу іноземців та осіб без громадянства, які беруть участь у захисті територіальної цілісності та недоторканності України”. Тобто, термін дії тимчасового посвідчення громадянина України подовжується на 12 місяців з дня припинення чи скасування воєнного стану в Україні
Таким чином, закінчення строку тимчасового посвідчення громадянина України серії НОМЕР_2 від 10.07.2020, виданого на ім`я ОСОБА_1 , не дає підстав вважати, що він не є громадянином України.
Суд першої інстанції вірно зазначив, що ОСОБА_1 03.06.2020 набув громадянство України на підставі частини першої статті 8 Закону № 2235-ІІІ, а тому в силу приписів вказаного Закону у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України.
Відтак, оскільки єдиним доводом, яким позивач обґрунтовує протиправність його призову на військову службу під час мобілізації є не завершення ним процедури здобуття громадянства України, що було спростовано вищенаведеними обставинами, суд дійшов висновку про правомірність наказу відповідача-1 “Про призов військовозобов`язаних на військову службу під час загальної мобілізації” в частині призову позивача на військову службу у зв`язку з мобілізацією та направлення для проходження військової служби до відповідача-2 та відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині, про що вірно зазначив суд першої інстанції.
Враховуючи встановлену вище правомірність призову позивача на військову службу під час мобілізації, суд дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 в частині зарахування позивача до особового складу військової частини НОМЕР_1 та зобов`язання відповідача 2 виключити позивача зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , оскільки такі є похідними від основної позовної вимоги у задоволенні якої відмовлено.
Також позивач почав проходити військову службу за призовом під час мобілізації та набув статусу військовослужбовця.
При цьому, підстави для звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період визначені частиною 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ.
Отже, після видання наказу про зарахування позивача до особового складу військової частини виникли нові правовідносини проходження військової служби, особливості яких визначаються Законом № 2232-ХІІ та Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008. Цими актами законодавства не передбачено звільнення чи виключення з військової служби шляхом скасування наказів про призов. Цей наказ вже реалізований, та позивач був зарахований до військової частини та приступив до виконання службових обов`язків за посадою, а тому його скасування без прийняття відповідного рішення про звільнення з військової служби не відновить початковий стан і не призведе до захисту прав та інтересів позивача, про які він просить у позові.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду акт індивідуальної дії разового застосування, який вичерпав свою дію фактом його виконання, не може бути скасованим після його виконання через порушення гарантій стабільності суспільних відносин та принципу правової визначеності (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2021 у справі № 9901/286/19, від 08.09.2021 у справі № 816/228/17, постанови Верховного Суду від 14.07.2021 у справі № 9901/96/21, від 27.10.2022 у справі № П/9901/97/21).
Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим підстав для його скасування не існує.
На підставі викладеного, керуючись п.1 ч.1 ст.315, ст. ст. 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, - 
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 03 листопада 2025 року - залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, за винятком наявності підстав передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя Л.А. Божко 

суддя Ю. В. Дурасова 

суддя О.М. Лукманова