ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 644/31/26
Номер провадження 22-ц/818/3878/26

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 липня 2026 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Мальованого Ю.М.,
суддів: Тичкової О.Ю., Яцини В.Б.,
за участю:
секретаря судового засідання Візіра О.В.,
представника ОСОБА_1 адвоката Гузь О. О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та Громадської організації «Громадський рух «Всі разом!» на рішення Індустріального районного суду м. Харкова від 20 березня 2026 року в складі судді Черняка В.Г. по справі № 644/31/26 за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 , про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю (фактичних шлюбних відносин),

В С Т А Н О В И В:

У січні 2026 року ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 , звернувся до суду із заявою про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю (фактичних шлюбних відносин).
Заява мотивована тим, що з 2025 року він та ОСОБА_2 перебувають у сталих, тривалих, фактичних сімейних відносинах, що характеризуються спільним проживанням, веденням спільного господарства, наявністю спільного побуту, взаємною моральною, матеріальною та побутовою підтримкою, а також усвідомленням взаємних прав та обов`язків.
Вказав, що вони постійно проживають разом за адресою: АДРЕСА_1 , де облаштували спільне житло, ведуть спільне домашнє господарство, спільно здійснюють витрати на утримання житла, харчування, побутові та інші життєві потреби, разом утримують собаку. ОСОБА_2 систематично та послідовно зазначає вказану адресу як місце свого проживання у різних офіційних документах, заявах та правовідносинах з державними органами, установами та приватними особами.
Вони мають спільний бюджет, спільний банківський рахунок у АТ “Універсал банк” та надали один одному доступ до користування грошовими коштами, що свідчить про взаємну довіру, фінансову єдність та спільне планування витрат. Фінансові зобов`язання щодо проживання, побутових витрат, утримання житла, придбання необхідних товарів та послуг здійснюються ними спільно.
Зазначив, що їхні відносини мають відкритий та публічний характер, вони не приховують факт сімейних відносин від оточуючих, спільно беруть участь у соціальному житті, підтримують зв`язки з друзями, знайомими, сусідами, які сприймають їх саме як сім`ю, разом святкують важливі особисті та сімейні події.
Крім того, 02 листопада 2025 року між ними підписана декларація про перебування у фактичних шлюбних відносинах (партнерстві), якою вони письмово зафіксували факт тривалих і стабільних сімейних відносин, взаємну підтримку, спільне проживання, спільний побут, а також усвідомлення взаємних прав та обов`язків. Вказана декларація не є актом державної реєстрації шлюбу, однак має доказове значення як письмове підтвердження добровільності, усвідомленості та стабільності їхніх сімейних відносин.
Встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу є необхідним для належного підтвердження сімейних відносин у правовідносинах з державними органами; захисту їх особистих та майнових прав; використання рішення суду як офіційного підтвердження сімейного статусу у правовідносинах з третіми особами. Також йому необхідно встановити факт проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 , оскільки він перебуває на військовій службі у Національній гвардії України, і встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу між двома повнолітніми особами є важливим правовим фактором як для військовослужбовця, у т.ч. для доступу ОСОБА_2 до нього у випадку поранення, травмування, перебування на лікуванні. Встановлення цього факту є важливим на випадок його загибелі, полону, зникнення безвісти.
Просив установити факт спільного проживання однією сім`єю (фактичних шлюбних відносин) між ним та ОСОБА_2 з 2025 року за адресою проживання: АДРЕСА_1 .
02 січня 2026 року ОСОБА_2 подав пояснення, в яких підтримав заяву ОСОБА_1 і підтвердив викладені у ній обставини.
Рішенням Індустріального районного суду м. Харкова від 20 березня 2026 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що заявником не надано достатньо належних та допустимих доказів на підтвердження спірного факту.
На вказане судове рішення через систему «Електронний суд» 15 квітня 2026 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Гузь О.О., а також 18 квітня 2026 року Громадська організація «Громадський рух «Всі разом!» до суду апеляційної інстанції подали апеляційні скарги.
ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просив рішення суду – скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його заяву.
Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду про відсутність “усталених” сімейних відносин є припущенням, оскільки закон не містить мінімального строку для виникнення сім`ї, а норма ст 1264 ЦК України про спільне проживання не менше п`яти років не підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Суд помилково застосував статтю 51 Конституції України, якою визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, оскільки предметом заяви є не реєстрація шлюбу, а встановлення юридичного факту проживання однією сім`єю. Суд ототожнив вимогу про встановлення юридичного факту проживання однією сім`єю з “встановленням проживання за конкретною адресою” як самостійного факту, про що заявник не просив, адреса в заяві слугувала ідентифікацією місця ведення спільного побуту та конкретизації періоду фактичних сімейних відносин. Вказуючи на практику ЄСПЛ суд фактично проігнорував її зміст, застосував ці рішення формально. Суд застосував суттєво вищий стандарт доказування, ніж той, що застосовується до різностатевих пар в аналогічних справах, що є проявом дискримінації, відмовив у єдиному доступному для заявника механізмі підтвердження сімейних відносин в умовах повної відсутності спору. Суд оцінював кожен доказ ізольовано, без дослідження їх у сукупності та взаємозв`язку, не надав належної оцінки договору оренди, довіреності на банківський рахунок, квитанції про оплату навчання заінтересованої особи, квиткам на спільні поїздки, Декларації про фактичне партнерство від 02 листопада 2025 року, даним із «Helsi», з порталу «Дія». Суд не надав оцінки заяві ГО «Громадянський рух «Всі разом!» про вступ у справу як заінтересованої особи, не прийняв жодного процесуального рішення щодо неї. Суд не витребував жодного додаткового доказу, не запропонував йому уточнити або доповнити доказову базу, не зазначив у будь-якій формі, яких конкретно доказів бракує і з яких правових підстав. Суд не застосував висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 25 лютого 2026 року у справі №754/12856/24 щодо допустимості такого способу судового захисту та відсутності підстав ототожнювати його із запровадженням інституту одностатевого шлюбу. В умовах воєнного стану затягування або відкладення правового визнання сімейних відносин фактично позбавляє заявника можливості реалізувати свої права взагалі, що суперечить принципу ефективного засобу правового захисту.
Просив прийняти та дослідити нові докази: копію розпорядження від 16 березня 2026 року т.в.о. командира 2 корпусу Національної гвардії України “Хартія”, яким був направлений у відрядження в район виконання бойових і службових завдань, та копію посвідчення про відрядження з 17 березня 2026 року; інформацію стосовно наявності спільних фінансових відносин від АТ “Універсал Банк” від 08 квітня 2026 року; інформацію стосовно складу сім`ї заявника, яка міститься у відповіді на запит ГО “Детально про Глобальне” від 14 квітня 2026 року; підтвердження оплати квитків у спільну подорож; інформацію про спільне володіння собакою; довідку переселенця 1603-7501892292. Вказав, що зазначені докази не були надані суду першої інстанції, оскільки на момент розгляду справи він не міг передбачити, що суд застосує надмірно формалізований стандарт оцінки доказів.
У прийнятті нових доказів колегія суддів відмовляє на підставі ч. 3 ст. 367 ЦПК України, оскільки вони не були подані до суду першої інстанції, датовані вже після ухвалення оскаржуваного рішення, а необізнаність заявника про необхідність їх подання не є поважною причиною, яка б об`єктивно перешкоджала йому подати відповідні докази до суду першої інстанції.
Громадська організація «Громадський рух «Всі разом!» в апеляційній скарзі просила змінити мотивувальну частину рішення суду, зазначивши, що підставою для відмови у задоволенні заяви ОСОБА_1 є неможливість встановлення в Україні факту спільного проживання однією сім`єю («фактичних шлюбних відносин») між особами однієї статі через те, що відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, відтак все законодавство України не дозволяє судового визнання одностатевих «шлюбів», «шлюбних відносин» та встановлення відповідних фактів.
Апеляційна скарга ГО «Громадський рух «Всі разом!» мотивована тим, що вона є профільною і основною громадською організацією в Україні, яка з 2013 року здійснює роботу на захист інституції сім`ї і протидії легалізації одностатевих партнерств, відстоює в Україні традиційні сімейні цінності, а тому може та повинна в подібних справах виступати в якості заінтересованої особи, однак суд не розглянув її заяву про залучення до участі у справі. Оскаржуваним судовим рішенням суд вирішив питання про права, свободи, інтереси та обов`язки громадської організації. ЄСПЛ прийняв її зауваження у справі «Маймулахін і Марків проти України». Суд знехтував прямими нормами Конституції України та Сімейного кодексу України, і всупереч принципу верховенства права ухвалив рішення, мотивувальна частина якого не відповідає чинному законодавству, застосував рішення ЄСПЛ, що суперечить Конституції України. Цей прецедент створює ризик застосування такої мотивації іншими судами України. Крім того, оскаржуване судове рішення вже набуло суспільного резонансу і підриває довіру суспільства до органів судової влади. Цивільним процесуальним законодавством передбачена можливість встановлення факту проживання однієї сім`єю лише у випадку такого проживання чоловіка та жінки без шлюбу, і ч. 2 ст. 315 ЦПК України взагалі не може застосовуватись до спірних правовідносин. Посилалась на висновок науково-правової експертизи, складений 25 грудня 2023 року Науково-дослідним інститутом приватного права і підприємництва імені ОСОБА_3 Бурчака Національної академії правових наук України на її замовлення. 
07 травня 2026 року через систему «Електронний суд» адвокат Гузь О.О. в інтересах ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу ГО «Громадський рух «Всі разом!», в якому просила закрити апеляційне провадження за цією апеляційною скаргою або відмовити у її задоволенні; постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету штрафу з ГО «Громадський рух «Всі разом!» за зловживання процесуальними правами. 
Відзив мотивовано тим, що оскаржуваним рішенням суду питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки апелянта не вирішувалися. Судове рішення стосується виключно прав двох конкретних фізичних осіб ОСОБА_1 та ОСОБА_2 25 лютого 2026 року Верховний Суд ухвалив постанову у справі № 754/12856/24 (провадження № 61-13003св25), якою залишив без змін ухвалу Київського апеляційного суду про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою тієї самої організації - ГО «Громадський рух «Всі разом!», що була подана на рішення про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю двох осіб однієї статі. Будучи обізнаною про таку постанову, громадська організація звернулась до суду з апеляційною скаргою і у даній справі, що є зловживанням процесуальними правами. По суті апеляційна скарга ґрунтується на маніпулятивному тлумаченні норм Конституції України, Сімейного кодексу та практики ЄСПЛ, що суперечить усталеній правозастосовній практиці Верховного Суду. Єдиним мотивом ГО «Громадський рух «Всі разом!» є її ідеологічна незгода з фактом існування одностатевих пар як соціального явища, що не відповідає стандарту, встановленому ЄСПЛ, і свідчить про дискримінаційний характер самої апеляційної скарги.
07 травня 2026 року через систему «Електронний суд» адвокат Гузь О.О. в інтересах ОСОБА_1 подала клопотання про долучення нового доказу - договору оренди житлового приміщення (квартири за адресою: АДРЕСА_2 ) від 18 квітня 2026 року, що укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .
У прийнятті вказаного доказу колегія суддів відмовляє на підставі ч. 3 ст. 367 ЦПК України, оскільки договір був укладений вже після ухвалення оскаржуваного рішення суду першої інстанції, не був і не міг бути поданий до суду першої інстанції, що позбавляє суд апеляційної інстанції можливості надавати оцінку такому доказу.
У судове засідання апеляційного суду заявник ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 та представник Громадської організації «Громадський рух «Всі разом!» не з`явилися. 
Судові повістки-повідомлення про розгляд справи 09 липня 2026 року надіслані апеляційним судом на адреси учасників справи:
ОСОБА_1 отримано в електронному кабінеті 29 квітня 2026 року (а.с. 253, т. 1); 
Громадською організацією «Громадянський рух «ВСІ РАЗОМ» отримано в електронному кабінеті 29 квітня 2026 року (а.с. 254, т. 1); 
Представнику Кухарчуку Руслану Володимировичу, який діє в інтересах Громадської організації «Громадянський рух «ВСІ РАЗОМ», – поштова кореспонденція Харківського апеляційного суду не направляється на тимчасово окуповані території (а.с. 1, т. 2), про день, час та місце судового засідання учасника повідомлено відповідно до частини 11 статті 128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України (а.с. 255, т. 1);
ОСОБА_2 отримано в електронному кабінеті 29 квітня 2026 року (а.с. 251, т. 1). 
06 липня 2026 року від представника Громадської організації «Громадянський рух «ВСІ РАЗОМ» адвоката Гриценка Д.В. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи через його перебування за межами України до 15 липня 2026 року, на підтвердження чого надав копію посадкового талону.
Відповідно до ч. 3 ст. 2 ЦПК України основними засадами (принципів) цивільного судочинства, окрім іншого, є верховенство права, розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами.
Згідно з частиною 1 статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.
На осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. Під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.
Про дату, час та місце судового розгляду справи 09 липня 2026 року Громадська організація «Громадянський рух «ВСІ РАЗОМ», як особа, яка подала апеляційну скаргу, була повідомлена завчасно та належним чином 29 квітня 2026 року (а.с. 254, т. 1) шляхом отримання повідомлення через електронний кабінет, з огляду на що мала достатньо часу для організації свого представництва по даній справі.
Оскільки клопотання про відкладення судового розгляду, призначеного на 09 липня 2026 року з належним обґрунтуванням поважних причин неявки в судове засідання представником Громадської організації «Громадянський рух «ВСІ РАЗОМ» не надано, колегія суддів ухвалила відмовити у його задоволенні.
Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
Заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_1 адвоката Гузь О. О., яка підтримала апеляційну скаргу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, апеляційне провадження за скаргою ГО «Громадський рух «Всі разом!» закрити, виходячи з наступного.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України з 23 квітня 2025 року, що підтверджується довідкою від 18 листопада 2025 року № 1194 (а.с. 57).
ОСОБА_1 на підставі договору оренди житла від 17 жовтня 2025 року орендує квартиру в АДРЕСА_1 , на строк до 17 квітня 2026 року (а.с. 58).
Заявником надані квитки на різні види транспорту на його ім`я та ім`я ОСОБА_2 , а також без зазначення ПІБ пасажира: від 26 жовтня 2025 року, 28 жовтня 2025 року, 19 жовтня 2025 року та у заплановану на майбутнє поїздку у лютому 2026 року, а також копію його відпускного квитка від 15 лютого 2026 року № 391 з правом виїзду до Латвійської Республіки (а.с. 38-49, 68-72).
02 листопада 2025 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підписано Декларацію про перебування у фактичних шлюбних відносинах (партнерстві), якою вони підтверджують, що з дати підписання цієї декларації вони перебувають у фактичних шлюбних відносинах, які виражаються у спільному проживанні, веденні господарства, матеріальній підтримці та духовній єдності, та висловлюють спільну волю визнавати їх відносини рівноцінними до шлюбних у моральному та соціальному сенсі, навіть якщо вони не оформлені офіційним актом державної реєстрації (а.с. 54-55).
24 листопада 2025 року ОСОБА_1 видав довіреність, якою уповноважив ОСОБА_2 бути його довіреною особою з питань доступу до його поточного рахунку АТ «Універсал Банк» (а.с. 56).
ОСОБА_1 надана копія квитанції про оплату навчання ОСОБА_2 у Харківській державній академії фізичної культури від 17 січня 2026 року (а.с. 34).
На підтвердження своїх вимог заявником надані скриншоти із застосунку «Helsi», з яких вбачається, що вони з ОСОБА_2 вказані одне в одного в кабінетах як пов`язані особи (а.с. 101-102), а також з порталу «Дія», з яких вбачається, що вони намагались пройти процедуру реєстрації шлюбу онлайн, проте їм відмовлено через збіг статі зі статтю партнера (а.с. 103-105).
Також до матеріалів справи долучені спільні фотографії ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і публікації у ЗМІ, які висвітлюють судовий процес у цій справі (а.с. 27-31, 35-37, 50-53).
Відповідно до частини 1 статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з пунктом 5 частини 2 статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Відповідно до пункту 5 частини 1, частини 2 статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян.
Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб (постанова Верховного Суду від 17 червня 2024 року у справі № 753/21178/21, провадження № 61-15630св23).
У постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18, провадження № 14-567цс18, Велика Палата Верховного Суду сформувала такий висновок: в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:
- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;
- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;
- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);
- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
Аналогічними критеріями керувалась Велика Палата Верховного Суду у постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18, провадження № 14-567цс18, від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21, провадження № 11-150апп23.
Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права й обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
У постанові від 25 лютого 2026 року у справі № 754/12856/24 Верховний Суд вказав, що процесуальний закон, наділяючи суди повноваженнями встановлювати факти, які мають юридичне значення, покликані породжувати юридичні наслідки, не встановлює обмеження за статевою ознакою. Тобто, суд уповноважений законодавством констатувати факт спільного проживання однією сім`єю, який породжує юридичний наслідок для осіб.
Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди України при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та Протоколи до неї, а також практику Європейського суду - як джерело права.
ЄСПЛ неодноразово визнавав, що відмова держави визнати фактичні шлюбні відносини між особами однієї статі може порушувати їхні права на повагу до приватного та сімейного життя, гарантовані статтею 8 Європейської конвенції з прав людини.
Так, у Справі Schalk and Kopf v. Austria (2010): ЄСПЛ постановив, що відмова Австрії визнати шлюб між двома чоловіками порушує їхнє право на повагу до сімейного життя. Суд зазначив, що хоча Конвенція не зобов`язує держави дозволяти одностатеві шлюби, вони повинні забезпечити ефективний захист сімейного життя таких пар. У справа M.A. v. Italy (2023): ЄСПЛ постановив, що відмова Італії визнати одностатеві партнерства порушує права заявника на повагу до його сімейного життя, гарантовані статтею 8 Європейської конвенції з прав людини.
У справі Маймулахін і Марків проти України (CASE OF MAYMULAKHIN AND MARKIV v. UKRAINE) (Заява № 75135/14) у п. 63. Суд зауважував у своїй практиці, що одностатеві пари так само можуть, як і різностатеві, вступати у стабільні і віддані стосунки, і мають однакові потреби у взаємній підтримці та допомозі. Отже, усталеним принципом практики Суду є те, що одностатеві пари перебувають у відносно подібній ситуації з різностатевою парою щодо потреби в правовому визнанні та захисті своїх стосунків (див. згадані рішенні у справах «Шальк і Копф проти Австрії» (Schalk and Kopf v. Austria), пункт 99 та «Валліанатос та інші проти Греції» (Vallianatos and Others v. Greece), пункт 81).
Правова позиція ЄСПЛ свідчить про те, що фактичні шлюбні відносини між особами однієї статі можуть бути визнані, якщо є докази спільного проживання, ведення спільного господарства та наявність взаємних обов`язків і прав. Це дозволяє особам однієї статі отримати правовий захист своїх сімейних відносин.
Вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факт спільного проживання однією сім`єю, спільний побут, взаємні права та обов`язки.
Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне проживання таких осіб в житлі за однією адресою (адресами), збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування один про одного/надання взаємної допомоги тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин.
Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.
Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц).
Закон не визначає, які конкретно докази є беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.
Належними та допустимими доказами проживання однією сім`єю можуть бути, зокрема, але не виключно: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства та ін.
Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України).
Згідно з статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Факти спільного відпочинку, спільної присутності на святкуванні свят, пересилання коштів самі собою, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між особами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20).
Факт спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу не може бути встановлений лише показаннями свідків та наявністю спільних фотографій за відсутності інших доказів (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2023 року у справі № 543/563/22).
Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що заявником не надано достатньо належних та допустимих доказів вказаного факту.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.
У справі, що переглядається, на підтвердження факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 заявник надав суду копії договору оренди квартири, довіреності на банківський рахунок, квитанції про оплату навчання заінтересованої особи, квитків на спільні поїздки, Декларації про фактичне партнерство від 02 листопада 2025 року, фото, дані із «Helsi», з порталу «Дія».
Разом з тим, договір оренди не підтверджує спільне проживання ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , оскільки про проживання в квартирі, яка є предметом оренди, членів сім`ї орендаря, зокрема ОСОБА_2 , у ньому не зазначено. Будь-яких доказів спільного проживання у вказаній квартирі і ведення спільного побуту суду не надано.
Довіреність на розпорядження банківським рахунком і квитанція про оплату навчання також не свідчить про наявність у ОСОБА_1 і ОСОБА_2 спільного бюджету та відносин, що притаманні саме сім`ї.
Квитки на спільні подорожі і фотографії дійсно підтверджують факт спільного проведення часу заявником та заінтересованою особою, однак не свідчать про сімейні відносини між ними.
Також колегія суддів погоджується з наданою судом першої інстанції оцінкою Декларації про фактичне партнерство від 02 листопада 2025 року як документу, що підтверджує суб`єктивне ставлення ОСОБА_1 і ОСОБА_2 до їх відносин, проте не є підтвердженням перебування їх у фактичних шлюбних відносинах.
Щодо даних із системи «Helsi», то з метою медичного обслуговування у особистому кабінеті як пов`язана особа може бути вказана будь-яка особа, навіть та, що не є членом сім`ї, тож такі дані також не є беззаперечним доказом спірного факту. До того ж, ця інформація, як і дані з порталу «Дія» щодо намагання ОСОБА_1 і ОСОБА_2 заручитися і укласти шлюб, долучені до матеріалів справи вже після відкриття провадження та не містять дати, коли саме інформація була додана у систему «Helsi» і портал «Дія».
При цьому, судом першої інстанції також обґрунтовано зазначено, що відносини ОСОБА_1 і ОСОБА_2 станом на час звернення до суду тривали зовсім незначний час – лише кілька місяців, натомість для сімейних відносин характерна така ознака як їх усталеність, чого у даному разі не встановлено. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що закон не містить мінімального строку для виникнення сім`ї, а норма ст 1264 ЦК України про спільне проживання не менше п`яти років не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, колегія суддів відхиляє, оскільки судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні наведено вказану норму лише як приклад та не вказано про необхідність доведення конкретного періоду спільного проживання, а лише зазначено про те, що при встановленні характеру відносин та оцінці обставин проживання людей однією сім`єю обов`язковим є з`ясування наявності відповідного періоду часу, протягом якого виникають і існують такі відносини, тобто усталеності взаємовідносин.
Отже, з урахуванням наведених вище принципів оцінки доказів, надані заявником докази не свідчать про тривале спільне ведення ним та заінтересованою особою господарства, наявність у них спільного бюджету та взаємних прав та обов`язків, притаманних членам сім`ї і подружжю.
Твердження ОСОБА_1 про те, що суд помилково застосував статтю 51 Конституції України, якою визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, оскільки предметом заяви є не реєстрація шлюбу, не застосував висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 25 лютого 2026 року у справі №754/12856/24 щодо допустимості такого способу судового захисту, відмовив у єдиному доступному для заявника механізмі підтвердження сімейних відносин, колегія суддів відхиляє, оскільки судом відмовлено у задоволенні заяви про встановлення факту спільного проживання особами однієї статі не з підстав неможливості його встановлення за ознакою статі, а саме за недоведеністю цього факту. Заявник не позбавлений можливості реалізувати свої права і встановити відповідний факт за умов надання належних і допустимих доказів, що у своїй сукупності підтверджуватимуть спірний факт. 
Посилання ОСОБА_1 на те, що суд оцінював докази окремо, а не у сукупності, застосував суттєво вищий стандарт доказування, ніж той, що застосовується до різностатевих пар в аналогічних справах, що є проявом дискримінації, є безпідставними, оскільки судом надано всебічну об`єктивну оцінку наданим ним доказам і обставинам справи, будь-яких ознак дискримінації оскаржуване судове рішення не містить.
Твердження ОСОБА_1 про те, що суд не витребував докази з власної ініціативи та не запропонував йому доповнити доказову базу, колегія суддів також відхиляє, оскільки активна роль суду в окремому провадженні і наявність у суду ширших повноважень для збирання доказів, їх витребування, на відміну від позовного провадження, не знімає з заявника обов`язку довести обставини, на які він посилається, і не зобов`язує суд до збирання доказів.
Посилання ОСОБА_1 на те, що суд ототожнив вимогу про встановлення юридичного факту проживання однією сім`єю з “встановленням проживання за конкретною адресою”, висновків суду по суті його заяви не спростовують, з огляду на недоведеність факту спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за будь-якою адресою.
Отже, доводи, викладені в апеляційній скарзі ОСОБА_1 , висновків суду першої інстанції не спростовують. Рішення суду першої інстанції є законним, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування чи зміни відсутні.
Щодо апеляційної скарги ГО «Громадський рух «Всі разом!» колегія суддів вбачає підстави для закриття апеляційного провадження, виходячи з наступного.
У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Згідно з пунктом 8 частини другої статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Реалізація конституційного права на оскарження судового рішення перебуває в залежності від положень процесуального закону.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (стаття 17 ЦПК України).
У частині першій статті 352 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 указано, що частина перша статті 352 ЦПК України визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.
При цьому судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.
В ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 06 липня 2022 року у справі № 32/77 (провадження № 12-17гс21), якою закрито касаційне провадження, указано, що особи, які не брали участі у справі, можуть оскаржити рішення суду лише за умови, що суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки. Відтак, передумовою реалізації такими особами їх права на оскарження судового рішення є матеріально-правова заінтересованість цих осіб, тобто їх власна, особиста заінтересованість у конкретному результаті розгляду спору судом.
Отже, зазначене дає підстави для висновку про те, що за приписами процесуального законодавства особа, яка не брала участі у справі, може подати апеляційну скаргу, якщо оскаржуваним рішенням суду безпосередньо вирішено питання про її права, свободи або про її обов`язки, тобто безпосередньо встановлено, змінено або припинено права або обов`язки цієї особи.
На відміну від оскарження судового рішення учасником справи особа, яка не була залучена до участі у справі, повинна довести свій правовий зв`язок зі сторонами спору або безпосередньо із судовим рішенням через обґрунтування такого критерію, як вирішення судом питання про її право, інтерес та/або обов`язок, як елементів змісту матеріально-правових відносин, в площині яких виник спір. Такий зв`язок повинен бути безпосереднім, а не ймовірним, та опосередкований іншими правовідносинами.
Судове рішення, оскаржуване незалученою до участі у справі особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та/або обов`язків цієї особи (тобто, судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник) або міститься судження про права та/чи обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.
Аналогічний за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2019 року № 360/1938/16, від 10 квітня 2019 року у справі № 235/2452/16-ц, від 05 лютого 2020 року № 521/12093/19, від 03 червня 2020 року у справі № 2-2630/03, від 11 листопада 2022 року у справі № 2-905/1991, від 17 грудня 2025 року у справі № 127/29963/24, від 29 грудня 2025 року у справі № 607/13042/21 тощо. Тобто правозастосовна практика є усталеною.
У статті 18 ЦПК України зазначено, що обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.
Водночас, колегія суддів наголошує на тому, що установлена процесуальним законом можливість здійснення апеляційного провадження за апеляційною скаргою особи, яка не була залучена до участі у справі, лише у разі підтвердження та встановлення наявності порушення оскаржуваним судовим рішенням її прав, інтересів та (або) обов`язків ґрунтується на принципі res judicata, тобто поваги до остаточного судового рішення, дія якого передбачає встановлення у відносинах між сторонами спору, вирішеного остаточним і обов`язковим для сторін судовим рішенням, стану правової визначеності.
У свою чергу, засада обов`язковості судових рішень буде нівелюватися, якщо судове рішення могло б переглядатися за ініціативою особи, яка не брала участі у справі та не має безпосереднього правового зв`язку з оскаржуваним судовим рішенням, яке не впливає на її права та обов`язки. У такому випадку процедура апеляційного перегляду та скасування остаточного судового рішення несумісна з принципом визначеності правовідносин та верховенством права.
Згідно з запропонованою законодавцем концепцією рішення судів у справах про встановлення факту, що має юридичне значення, покликані породжувати юридичні наслідки.
Предметом розгляду суду у цій справі є встановлення факту спільного проживання однією сім`єю (фактичних шлюбних відносин) між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 2025 року., тобто рішення у справі стосується кола прав та обов`язків зазначених двох фізичних осіб.
Звертаючись до суду з апеляційною скаргою на вказане рішення суду першої інстанції ГО «Громадянський рух «Всі разом!» зазначає про власну заінтересованість у вирішенні цієї справи, з огляду на те, що воно є профільною і провідною громадською організацією в Україні, яка з 2013 року здійснює роботу на захист інституції сім`ї і протидії легалізації одностатевих партнерств.
Претензії Громадської організації, які стали підставою для оскарження рішення суду першої інстанції, пов`язані з недопущенням легалізації (тобто визнання на законодавчому рівні) одностатевих шлюбів, що є одним з напрямків діяльності Громадської організації, в зв`язку з чим апелянт вважає, що рішенням суду першої інстанції порушені його права.
Разом з тим, обґрунтування апеляційної скарги не містить доводів з посиланням на конкретні обставини, які б свідчили, що оскаржуване судове рішення впливає на права, свободи, інтереси та (або) обов`язки Громадської організації «Громадянський рух «Всі разом!»
Доводи апеляційної скарги в частині, що Громадська організація «Громадянський рух «Всі разом!» є профільною і провідною громадською організацією, яка здійснює роботу на захист інституції сім`ї і протидії легалізації одностатевих партнерств, відстоює в Україні традиційні сімейні цінності, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки матеріали справи та додані до апеляційної скарги докази ніяким чином не свідчать, що з ухваленням судом першої інстанції оскаржуваного рішення будь-яким чином змінився обсяг прав, свобод, інтересів чи обов`язків Громадської організації «Громадянський рух «Всі разом!»
Оскаржуване рішення ніяким чином не перешкоджає Громадській організації «Громадянський рух «Всі разом!» здійснювати статутну діяльність, сповідувати свої релігійні переконання та традиційні уявлення про сім`ю.
Встановлення судом юридичного факту проживання однією сім`єю осіб незалежно від їх статі, покликаного на виникнення юридичних наслідків, пов`язаних з виникненням, зміною чи припиненням прав, визначених чинним законодавством, не є законотворчою діяльністю, яка полягає в наданні законності сімейним союзам осіб однієї статі, що свідчить про помилковість та безпідставність доводів Громадської організації щодо порушення її прав рішенням суду першої інстанції.
У даному випадку незгода апелянта з мотивами суду щодо відмови у задоволенні заяви про встановлення факту жодним чином не свідчить про порушення його прав, свобод чи інтересів. 
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не дають підстав вважати, що оскаржуваним рішенням суд вирішив питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ГО «Громадянський рух «Всі разом!».
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.
Тобто у разі подання апеляційної скарги особою, яка не брала участі у справі, і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті.
З огляду на те, що рішення суду першої інстанції не збільшило або не звузило коло прав, обов`язків, свобод та інтересів Громадської організації, оскільки результат розгляду заяви не є узаконенням тих цінностей, боротьба з запровадженням яких є одним з напрямків її діяльності, то колегія суддів дійшла висновку про закриття апеляційного провадження на підставі частини третьої статті 362 ЦПК України.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 25 лютого 2026 року у справі № 754/12856/24, провадження № 61-13003св25, за касаційною скаргою Громадської організації «Громадянський рух «Всі разом!» на ухвалу Київського апеляційного суду від 10 вересня 2025 року про закриття апеляційного провадження.
Водночас, вимога представниці ОСОБА_1 адвоката Гузь О.О. про постановлення ухвали про стягнення штрафу через зловживання Громадською організацією «Громадянський рух «Всі разом!» процесуальними правами задоволенню не підлягає, оскільки саме по собі звернення з апеляційною скаргою є правом особи, та судом апеляційної інстанції не встановлено факту зловживання процесуальними правами особою, яка звернулась до суду з апеляційною скаргою.
Керуючись ст.ст. 362, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Індустріального районного суду м. Харкова від 20 березня 2026 року залишити без змін.
Апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою Громадської організації «Громадський рух «Всі разом!» на рішення Індустріального районного суду м. Харкова від 20 березня 2026 року в складі судді Черняка В.Г. по справі № 644/31/26 за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 , про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю (фактичних шлюбних відносин) - закрити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 13 липня 2026 року.

Головуючий Ю.М. Мальований 

Судді О.Ю. Тичкова

В.Б. Яцина