УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд

Справа №296/8426/26 Головуючий у 1-й інст.  ОСОБА_1  
Номер провадження №11-кп/4805/707/26
Категорія ст.45 КК України Доповідач                 ОСОБА_2  

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2026 року         м. Житомир

Житомирський апеляційний суд колегією суддів в складі:
головуючого – судді ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
із секретарем судового засідання - ОСОБА_5 ,
з участю прокурора: ОСОБА_6 ,
обвинуваченого –  ОСОБА_7 ,
захисника – адвоката  ОСОБА_8 , 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42026060000000047 за обвинуваченням 

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Житомира, українця, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 384 КК України, за апеляційною скаргою заступника керівника Житомирської обласної прокуратури ОСОБА_9  на ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира від 16 липня 2026 року щодо обвинуваченого  ОСОБА_7 ,-
в с т а н о в и в:
Цією ухвалою, задоволено клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 про звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності у зв`язку з дійовим каяттям; звільнено ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від кримінальної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 384 КК України, на підставі ст. 45 КК України в зв`язку з дійовим каяттям; кримінальне провадження № 42026060000000047 від 28.05.2026 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 384 КК України, закрито на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України у зв`язку із звільненням особи від кримінальної відповідальності.
При прийнятті цієї ухвали суд першої інстанції виходив з того, що:
- ОСОБА_7 обвинувачується у завідомо неправдивому показанні свідка, надане органу, що здійснює досудове розслідування, тобто у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 384 КК України;
- відповідно до вимог ст. 12 КК України, інкриміноване ОСОБА_7 кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 384 КК України, є кримінальним проступком;
- за наданими суду матеріалами, ОСОБА_7 раніше не судимий, щиро покаявся та активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення.
- прокурор у судовому засіданні не заперечував проти задоволення клопотання про закриття кримінального провадження та звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності на підставі ст. 45 КК України, підтвердивши той факт, що обвинувачений після скоєння кримінального правопорушення щиро покаявся, активно сприяв розкриттю злочину.
Тому, суд першої інстанції вважав, що є передбачені статтею 45 КК України підстави для закриття кримінального провадження та звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності.
В апеляційній скарзі заступник керівника Житомирської обласної прокуратури ОСОБА_10  просить ухвалу суду першої інстанції скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та призначити новий розгляд кримінального провадження у суді першої інстанції.
Посилається на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 06.09.2022 у справі № 497/374/2021, в якому зазначено необхідні передумови для звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із дійовим каяттям.
Вказує, що факт дійового каяття повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження, в той час як відсутність хоча б однієї із складових дійового каяття виключає звільнення особи від кримінальної відповідальності за ст.45 КК України.
Також посилається на усталену практику Верховного Суду, в якій наводиться розуміння таких правових категорій як «щире каяття» та «активне сприяння розкриттю злочину», зокрема, на постанову Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 629/847/15-к та постанову Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 12.09.2019 у справі №674/1608/17.
Доводить, що визнання засудженим своєї вини та надання правдивих показань ще не підтверджує наявності такої обставини, що пом`якшує покарання, як активне сприяння розкриттю злочину, та зазначає, що для наявності такої обставини є необхідним надання особою органам дізнання або досудового слідства будь-якої допомоги в установленні невідомих їм обставин справи.
Вважає, що суд першої інстанції цих вимог не в повній мірі дотримався.
Зокрема зазначає, що поведінка ОСОБА_7 після вчинення кримінального проступку не свідчить ні про щире визнання ним своєї вини, ні про його бажання виправити ситуацію та добровільно допомогти органу досудового розслідування.
Апелянт переконує, що у ході досудового розслідування кримінального провадження ОСОБА_7 викликався прокурором повістками на 19.06.2026 та 26.06.2026 для проведення допиту. Окрім поштових відправлень з метою виклику свідка прокурором неодноразово здійснено телефонні дзвінки на його номер телефону та скеровано повістки у месенджерах, однак ОСОБА_7 в зазначені дати не з`явився і не повідомив про причини свого неприбуття, на телефонні дзвінки не відповідав.
У зв`язку із неодноразовою неявкою ОСОБА_7 для допиту в якості свідка ухвалою слідчого судді від 03.07.2026 у справі № 295/11735/26 відносно останнього застосовано привід, який не був виконаний через відсутність ОСОБА_7 за місцем проживання.
Крім цього, автор апеляційної скарги доводить, що за матеріалами кримінального провадження ОСОБА_7 в статусі підозрюваного 09.07.2026 від надання показань у ході досудового розслідування відповідно до ст.65 Конституції України відмовився.
Відсутність обставин, що пом`якшує покарання – щирого каяття та активного сприяння проступку, підтверджується у відповідній графі обвинувального акту.
Таким чином, вважає апелянт, висновок місцевого суду про наявність законних підстав для застосування положень ст.45 КК України та звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності у зв`язку з дійовим каяттям сформовано без урахування реальної поведінки особи під час розслідування.
Поміж іншого, в апеляційній скарзі звертається увага на специфіку кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.384 КК України, який спрямований проти правосуддя. Апелянт вважає, що дійове каяття має обов`язково в цій категорії кримінальних правопорушень супроводжуватися діями, спрямованими на усунення негативних наслідків для правосуддя, тобто добровільним спростуванням неправдивих показань у первинному кримінальному провадженні з метою встановлення істини у справі про дорожньо-транспорту пригоду. Однак ОСОБА_7 жодних дій спрямованих на вищезазначене не вчинив, натомість обрав лінію поведінки, спрямовану на ускладення роботи органу досудового розслідування та приховування обставин правопорушення.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу; обвинуваченого та його захисника, які заперечили проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно ч.4 ст.286 КПК України якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.
Відповідно до п.2 ч.3 ст.314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти такі рішення - закрити провадження у випадку встановлення підстав, передбачених пунктами 5-8, 10 частини першої або частиною другою статті 284 цього Кодексу.
Кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності (п.1 ч.2 ст.284 КПК України).
Тому, найперше колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції на підставі п.1 ч.2 ст.284, ч.4 ст.286, п.2 ч.3 ст.314 КПК України мав повноваження під час підготовчого судового засідання звільнити ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності, передбаченої ч.1 ст. 384 КК України, на підставі ст. 45 КК України, за наявності для цього визначених статтею 45 КК України умов.
Апеляційний суд також враховує правову позицію Верховного Суду, зокрема, наведену у постанові від 23 червня 2022 року у справі № 204/2626/21 (провадження № 51-5123 км 21) про те, що стадія проведення підготовчого судового засідання не передбачає дослідження доказів, тоді як чітко врегульовує можливість закриття кримінального провадження.
Умови для звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку з дійовим каяттям визначені статтею 45 КК України, за змістом якої на цій правовій підставі звільняється від кримінальної відповідальності виключно особа, яка: 
- вперше вчинила кримінальний проступок або необережний нетяжкий злочин;
- після вчинення кримінального правопорушення щиро покаялася;
- активно сприяла розкриттю кримінального правопорушення;
- повністю відшкодувала завдані нею збитки або усунула заподіяну шкоду.
Та обставина, що  ОСОБА_7 вперше вчинив кримінальнй проступок не оспорюється прокурором і відповідає матеріалам кримінального провадження.
Про відшкодування збитків (усунення заподіяної шкоди) також в цьому провадженні не йдеться з огляду на наведені в апеляційній скарзі правові висновки Верховного Суду та те, що кримінальним проступком ОСОБА_7 не заподіяно шкоду (не завдано збитки), а тому і не йдеться про їх відшкодування.
Натомість, як слідує із змісту апеляційної скарги, заступник керівника прокуратури вважає, що відсутні такі умови як щире каяття ОСОБА_7 після вчинення кримінального правопорушення, а також відсутнє активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.
Щодо щирого каяття:
За матеріалами судового провадження ОСОБА_7 повністю визнав вину у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, повідомив що жалкує з приводу ним вчиненого і фактично негативно оцінив вчинене ним діяння.
Ці обставини підтверджуються, зокрема, журналом судового засідання за 16.07.2026 (а.п.27-29) відповідно до якого, обвинувачений ОСОБА_7 зазначив суду «я щиро каюсь у вчиненому та прошу звільнити мене від кримінальної відповідальності», «я розкаююсь, що надав невірну інформацію в якості свідка, я на час вчинення ДТП був в Сарнах тривалістю два тижні», після чого прокурор повідомив «не заперечую щодо задоволення клопотання сторони захисту».
Із змісту ухвали суду вбачається, що і суд першої інстанції, і прокурор, безпосередньо сприйняли повідомлені ОСОБА_7 обставини та його покаяння розцінили як щире.
Шкоди чи збитків в цій справі не завдано, а тому підкріпити зазначене каяття відшкодуванням шкоди в цій справі не видається за можливе.
По суті, незгода заступника керівника обласної прокуратури із наявністю щирого каяття у ОСОБА_7 обгрунтована тим, що ще під час досудового розслідування, перебуваючи у процесуальному статусі свідка, ОСОБА_7 , як значиться в скарзі, викликався прокурором повістками на 19.06.2026 та 26.06.2026 для проведення допиту, а також неодноразовими телефонними дзвінками на його номер телефону та сповіщеннями у мессенджерах, однак в зазначені дати не з`явився і не повідомив про причини свого неприбуття, на телефонні дзвінки не відповідав. Також стверджується про застосування 03.07.2026 відносно ОСОБА_7 приводу, який не був виконаний через відсутність останнього за місцем проживання.
Між тим, колегія суддів зазначає, що лише та обставина, що ОСОБА_7 був відсутній за місцем проживання, а також не відповів на телефонні дзвінки та виклики, ще не свідчить про те, що він ухилявся від явки до прокурора, та тим самим демонстрував поведінку, котра унеможливлює висновок про щирість його наступного каяття.
За доводами апеляційної скарги, ОСОБА_7 в цей час викликався як свідок, а самі ці виклики мали місце в короткий період часу (із 19.06.2026 по 03.07.2026).
Згідно ч.9 ст.135 КПК України особа має отримати повістку про виклик або бути повідомленою про нього іншим шляхом не пізніше ніж за три дні до дня, коли вона зобов`язана прибути за викликом. У випадку встановлення цим Кодексом строків здійснення процесуальних дій, які не дозволяють здійснити виклик у зазначений строк, особа має отримати повістку про виклик або бути повідомленою про нього іншим шляхом якнайшвидше, але в будь-якому разі з наданням їй необхідного часу для підготовки та прибуття за викликом.
На підтвердження своїх посилань про неявку ОСОБА_7 на виклики до прокурора, автор апеляційної скарги в супереч вимогам ч.9.ст.135, п.4 ч.2 ст.396 КПК України належного обґрунтування та документального підтвердження завчасного повідомлення ОСОБА_7 про виклик як свідка до прокурора на зазначені дати не навів в апеляційній скарзі і не надав апеляційному суду.
Доказів повідомлення ОСОБА_7 з урахуванням вимог КПК України про його виклик до прокурора на 19.06.2026 та 26.06.2026 матеріали цього судового провадження також не містять.
Сам ОСОБА_7 під час апеляційного розгляду пояснив, що в цей період, про який йдеться в апеляційній скарзі, він за характером виконуваної роботи перебував за межами Житомирської області, а саме на території Київської області і з`явився до органу досудового розслідування вже після повернення.
Зазначені пояснення перебування ОСОБА_7 у вказаний період часу (в тому числі під час спроби виконати ухвалу слідчого судді про його привід) не на території Житомирської області не піддані розумному сумніву і стороною обвинувачення не спростовані.
Тому, не надавши доказів завчасного отримання ОСОБА_7 повісток про виклик до прокурора на 19.06.2026 та 26.06.2026 у передбачений КПК України строк, встановивши його відсутність в цей короткий період часу за місцем проживання без наведення розумного підтвердження, яке могло б свідчити про уникнення ОСОБА_7 від явки до прокурора, апеляційний суд вважає недостатніми лише одних заявлених у апеляційній скарзі тверджень апелянта про неявку ОСОБА_7 на виклики до прокурора для висновку про неналежну процесуальну поведінку ОСОБА_7 , а відтак і відсутність у нього щирого каяття, зокрема, вже в статусі підозрюваного та обвинуваченого. 
Тому, ці конкретні доводи апеляційної скарги щодо неявки до прокурора в статусі свідка на 19.06.2026 та 26.06.2026, невиконання приводу через декілька днів через відсутність ОСОБА_7 за місцем проживання, як обгрунтування відсутності щирого каяття, цю обставину, на думку апеляційного суду, не підтверджують і висновків суду першої інстанції не спростовують.
Крім того, апеляційний суд при прийнятті свого рішення та відхилення доводів апеляційної скарги враховує також наступне.
Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права – це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.
Згідно п.1 ч.1 ст.7 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відноситься, верховенство права.
Елементом верховенства права є, зокрема, принцип справедливості.
Верховним Судом, по суті, зверталась увага на питання непослідовності позиції прокурора, зокрема, у постанові Верховного Суду від 14 травня 2025 року у справі № 202/13244/23 (провадження № 51-5038км24), де суд касаційної інстанції констатував, що апеляційний суд безпідставно не врахував щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, які були враховані судом першої інстанції і не оспорювалися прокурором.
Також, у пункті 7 розділу І висновку № 13(2018) Консультативної ради європейських прокурорів «Незалежність, підзвітність та етика прокурорів» значиться, що останніми роками Європейський суд з прав людини створив важливу практику щодо незалежності прокурорів, незважаючи на те, чи вважаються вони судовими органами чи ні. Прокурор, який скеровує і контролює першу фазу кримінального провадження, має вважатися «передовим вартовим прав людини», і ця важлива роль повинна бути відтворена протягом усього процесу».
У кримінальному провадженні відносно ОСОБА_7 , як те значиться в журналі судового засідання та у змісті оскарженої заступником керівника обласної прокуратури ухвалі суду першої інстанції, зафіксовано і відображено, що прокурор у судовому засіданні не заперечував проти задоволення клопотання про закриття кримінального провадження та звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності на підставі ст. 45 КК України, підтвердивши той факт, що обвинувачений після скоєння кримінального правопорушення щиро покаявся, активно сприяв розкриттю злочину.
Отже, прокурор під час вирішення зазначеного клопотання захисту погодився із наявністю таких умов для звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності як його щире каяття та активне сприяння розкриття злочину.
Наступне заперечення цієї обставини прокурором вищого рівня без достатнього обґрунтування в апеляційній скарзі своєї позиції, на переконання колегії суддів, видається непослідовним і таким, що не узгоджується із вищезазначеним принципом справедливості, як елемента верховенства права, котрому повинні відповідати зміст та форма кримінального провадження (ч.1 ст.7 КПК України).
Принаймні, очевидної допущеної помилки чи недоліку у правозастосуванні судом першої інстанції інституту звільнення від кримінальної відповідальності, передбаченого ст.45 КК України щодо ОСОБА_7 за вчинений ним кримінальний проступок, з огляду на вищенаведені конкретні обставини та умови, з яких цей суд виходив вирішуючи заявлене клопотання, апеляційний суд не вбачає, а наведені конкретні аргументи в апеляційній скарзі, перевірені апеляційним судом в межах, визначених статтею 404 КПК України, заявлені апелянтом обставини не доводять.
Тому, врахувавши все вищезазначене разом, апеляційний суд відхиляє аргументи апеляційної скарги про відсутність щирого каяття ОСОБА_7 як умови для застосування ст.45 КК України
Щодо аргументів про відсутність активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення
Вищезазначені обґрунтування стосовно послідовності позиції рівною мірою стосуються і цієї умови, яку апелянт вважає відсутньою.
Поряд з цим, колегія суддів не може погодитись із твердженням, що дійове каяття має обов`язково в цій категорії кримінальних правопорушень супроводжуватися діями, спрямованими на усунення негативних наслідків для правосуддя, тобто добровільним спростуванням неправдивих показань у первинному кримінальному провадженні з метою встановлення істини у справі про дорожньо-транспорту пригоду. 
Апеляційний суд зазначає, що спростування неправдивих показань у первинному кримінальному провадженні лише однією поведінкою ОСОБА_7 не є можливим, оскільки потребує його виклику та надання йому можливості правдиво під присягою повідати та розповісти усі відомі йому обставини справи, з приводу яких він допитується.
В апеляційній скарзі не наведено належного обгрунтування та не приведено доказів того, що у ОСОБА_7 після вчинення кримінального проступку була можливість сприяти у встановлення істини у справі про дорожньо-транспорту пригоду, як те зазначається у апеляційній скразі, та яку він не використав, або ж, більше того, знову протидіяв встановленню обставин, які входили у предмет доказування.
Навпаки, як слідує із змісту відповідей прокурора під час апеляційного розгляду на запитання суду, первинне кримінальне провадження, в якому ОСОБА_7 надав органу досудового розслідування завідомо неправдиві показання, було передано на розгляд до суду. Інформації щодо розгляду цього провадження, виклик ОСОБА_7 в судове засідання для допиту як свідка, його поведінку в цьому процесі, апеляційному суду не надано.
Та обставина, на яку звертає увагу апеллянт, що ОСОБА_7 в статусі підозрюваного 09.07.2026 від надання показань у ході досудового розслідування відповідно до ст.65 Конституції України відмовився, не заперечує наступне встановлене судом сприяння розкриттю проступку і визнання вини. Окрім того, в апеляційній скарзі не аналізується, діяв ОСОБА_7 на цей момент самостійно чи із захисником, а також чи обгрунтовував він свою відмову надавати слідству показання на цій стадії після роз`яснення ст.65 Конституції України бажанням скористатися правовою допомогою адвоката або іншими поважними на той час обставинами. 
Окрім того, матеріали судового провадження не містять доказів обставинам, на які апелянт посилається у апеляційній скарзі, щодо відмови ОСОБА_7 від надання показань.
Не було заявлено клопотань про приєднання таких матеріалів як із поданням апеляційної скарги, так і під час апеляційного розгляду.
Колегія суддів зазначає, що сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених КПК України.
Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків (ч.6 ст.22 КПК України).
Оскільки суд не вправі обгрунтовувати своє рішення припущеннями, а доказів обставинам, на які послався заступник керівника прокуратури в апеляційній скарзі суду не подано, матеріали провадження таких доказів не містять, відповідних клопотань апеляційному суду не було заявлено, то за таких обставин немає підстав погодитись із наведеними в апеляційній скарзі аргументами.
Тому, колегія суддів вважає, що немає достатніх правових підстав для висновку про поведінку обвинуваченого, спрямовану на ускладення роботи органу досудового розслідування та приховування обставин правопорушення. 
В свою чергу, із матеріалів провадження та змісту ухвали суду слідує, що ОСОБА_7 визнав свою вину у вчиненні проступку, повідав слідству обставини його вчинення, в чому розкаявся.
Що стосується аргументів апеляційної скарги про те, що відсутність обставин, що пом`якшує покарання – щирого каяття та активного сприяння проступку, підтверджується у відповідній графі обвинувального акту, то апеляційний суд не погоджується з таким твердженням з урахуванням наступного.
За змістом правової позиції, викладеної у п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 № 7  виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви 
прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю 
самостійним і не ставитись у залежність від наведених в 
обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують 
покарання. Суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, 
що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими 
обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному висновку.
Згідно п.13 ч.1 ст.3 КПК України обвинувачення - твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.
Відповідно до ч.4 ст.110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування.
З урахуванням наведеного правового регулювання, зазначені у обвинувальному акті обставини не мають для суду наперед встановленої сили, а потребують перевірки та оцінки їх судом. 
Тому, беручи до уваги положення ст.404 КПК України щодо меж апеляційного розгляду, та проаналізувавши конкретні доводи апеляційної скарги, колегія суддів не знайшла правових підстав для погодження з ними.
Оскільки за наявності тих матеріалів, які були додані до клопотання, суд першої інстанції прийняв по суті законне рішення, та істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б давали підстави для скасування ухвали суду першої інстанції колегія суддів не встановила, то ухвала суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.
Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,-
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу заступника керівника Житомирської обласної прокуратури ОСОБА_9 , залишити без задоволення, а ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира від 16 липня 2026 року, якою звільнено ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності, передбаченої ч.1 ст.384 КК України, на підставі ст.45 КК України в зв`язку з дійовим каяттям, а кримінальне провадження № 42026060000000047 від 28.05.2026 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.384 КК України, закрито на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України у зв`язку із звільненням особи від кримінальної відповідальності, – залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді: