Справа № 276/608/26
Провадження по справі №2/276/590/26 

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 липня 2026 року селище Хорошів
Хорошівський районний суд Житомирської області в складі:
головуючого судді Збаражського А.М.,
з участю секретаря судового засідання Ігнатенко О.М.,
представника позивача Дубенчука М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Валки-Ільменіт» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, -
в с т а н о в и в:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до nовариства з обмеженою відповідальністю «Валки-Ільменіт» (далі – ТОВ «Валки-Ільменіт», відповідач), в якому просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість із заробітної плати при звільненні у розмірі 172024,80 грн, компенсацію за невикористану відпустку в сумі 129046,32 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.01.2026 по 31.03.2026 у розмірі 80970,24 грн, а також моральну шкоду в сумі 10000,00 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач у період з 12.06.2012 по 31.12.2025 перебував у трудових відносинах з відповідачем. 31.12.2025 його було звільнено з роботи за власним бажанням на підставі статті 38 Кодексу законів про працю України. Проте, в день звільнення відповідач не виконав свого обов`язку та не провів з ним повний розрахунок, зокрема не виплатив заробітну плату за період роботи з березня 2025 року по грудень 2025 року, компенсацію за невикористану відпустку. Такі дії відповідача позивач вважає грубим порушенням вимог трудового законодавства, що дає йому право на стягнення суми боргу та передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України матеріальної компенсації у вигляді середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.
Відповідач ТОВ «Валки-Ільменіт» відзиву на позовну заяву до суду не подав, свою позицію щодо заявлених позовних вимог жодним чином не висловив, заперечень не надіслав.
Ухвалою судді від 27.04.2026 за вказаним позовом відкрито спрощене провадження з викликом сторін.
07.07.2026 представником позивача до суду подано заяву про зменшення позовних вимог, згідно з якою позивач просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість із заробітної плати при звільненні у розмірі 116409,85 грн, компенсацію за невикористану відпустку в сумі 129046,32 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.01.2026 по 31.03.2026 у розмірі 80970,24 грн, а також моральну шкоду в сумі 10000,00 грн.
Позивач в судове засідання не з`явився. Представник позивача у судовому засіданні просив позов задовольнити повністю з підстав, наведених у ньому. Представник не заперечив проти проведення заочного розгляду справи.
Відповідач був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи шляхом доставки судових повісток у його електронний кабінет в підсистемі ЄСІТС.
Зважаючи на неявку належним чином повідомленого відповідача, ненадання ним відзиву на позов та згоду позивача, суд у судовому засіданні постановив ухвалу про проведення заочного розгляду справи на підставі статті 280 ЦПК України.
Відповідно до статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.
Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.
Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Дослідивши обставини справи в їх сукупності, заслухавши аргументи позивача, оцінивши всі докази у справі для ухвалення обґрунтованого рішення, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 в період з 12.06.2012 по 31.12.2025 перебував у трудових відносинах з ТОВ «Валки-Ільменіт». З 01.09.2021 займав посаду начальника виробництва гірничо-збагачувального комбінату, згідно записів у трудовій книжці серії НОМЕР_1 .
31.12.2025 відповідно до наказу №248-к/тр на підставі ст. 38 КЗпП України ОСОБА_1 звільнено із займаної посади за власним бажанням. Цим наказом доручено бухгалтерії підприємства провести усі необхідні розрахунки, в тому числі виплатити компенсацію за 102 дні невикористаної відпустки за період з 12.06.2022 по 31.12.2025.
У день звільнення, тобто 31.12.2025, ТОВ «Валки-Ільменіт» не провело з позивачем остаточного розрахунку по заробітній платі. Відповідач не надав суду жодних доказів виплати заробітної плати, чим допустив виникнення заборгованості.
На підтвердження наявності та розміру заборгованості позивачем надано суду індивідуальні відомості про застраховану особу (форма ОК-5) Пенсійного фонду України, які підтверджують нарахування заробітної плати для сплати страхових внесків, а саме: в липні 2025 року – 33170,06 грн, серпні - 30148,83 грн, вересні – 30746,90 грн, жовтні – 29415,87 грн, листопаді – 26251,57 грн, за грудень відомості відсутні.
Відповідно до виписки по картковому рахунку № НОМЕР_2 , відкритого на ім`я ОСОБА_1 , відповідачем виплачувалась заробітна плата до липня 2025 року (в липні – 27885,63 грн, без врахування загальнообов`язкових платежів), після чого, відомості про фактичне зарахування коштів – відсутні.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Частиною 1 статті 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Згідно з частиною 1 статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 серпня 2020 року у справі № 266/6853/18 (провадження № 61-9549св19) зроблено висновок, що «згідно положень статей 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не позбавляє позивача від обов`язку доведення наявності права на отримання певних сум».
Отже, тягар доказування відсутності заборгованості лежить на роботодавцеві.
Частиною 1 статті 117 Кодексу законів про працю України встановлено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок). 
Відповідно до п.2 розділу 2 вказаного Порядку середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
При цьому, згідно з пунктом 5 Порядку № 100 основною для визначення загальної суми заробітку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Пунктом 8 Порядку № 100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. 
Частиною 6 статті 6 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» визначено, що у період дії воєнного стану не застосовуються норми статті 73 Кодексу законів про працю України (святкові і неробочі дні), що безпосередньо впливає на розрахунок кількості робочих днів для обчислення компенсацій.
Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості, сума нарахованої та невиплаченої заробітної плати на день звільнення складає 116409,85 гривень, компенсація за невикористану відпустку за 102 дні – 129046,32 гривень.
Водночас, як стверджується випискою по картковому рахунку, на який роботодавцем зараховувалась заробітна плата для позивача, відповідачем фактично не виплачено заробітну плату у розмірах, визначених у довідці Форми ОК-5, а також компенсацію за невикористану відпустку.
Відповідач, будучи неодноразово належним чином повідомлений про розгляд даної справи, відзив до суду не подав, участь свого представника в судових засіданнях не забезпечив, доказів суду не подав та жодним чином не спростував наявність заборгованості по заробітній платі перед позивачем у вищевказаному розмірі. 
Водночас, докази, які були б відхилені судом, відсутні, оскільки матеріали, додані до позовної заяви, відповідають критеріям належності, допустимості, достовірності та достатності, а відповідачем вони не оспорені.
Суд вважає повністю обґрунтованими вимоги позивача щодо наявності правових підстав для стягнення заборгованості із заробітної плати у вищевказаній сумі.
Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні
Позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за період з 01.01.2026 по 31.03.2026. Базовими місяцями для розрахунку середньої заробітної плати є останні два календарні місяці роботи, що передують звільненню – жовтень та листопад 2025 року. 
У відповідності до наданої в підтвердження позовних вимог довідки Форми ОК-5, за жовтень 2025 року позивачу нараховано заробітну плату у розмірі 29415,87 грн; за листопад – 26251,57 грн.
Кількість робочих днів у жовтні 2025 року – 23 дні, листопаді 2025 року – 20 днів. 
Відтак, розмір середньоденної заробітної плати позивача за останні два повні місяці роботи перед звільненням становить 1 294,59 грн (із розрахунку (29415,87 грн + 26251,57 грн) : 43 дні). 
Судом також встановлено, що станом на 31.03.2026 відповідач з позивачем не розрахувався. Обчислюючи кількість робочих днів у цьому періоді, суд враховує призупинення дії норм про святкові і неробочі дні у зв`язку з правовим режимом воєнного стану. Загальна кількість робочих днів затримки у зазначений період становить 64 робочих днів. Помноживши кількість днів на середньоденний заробіток, суд визначив суму середнього заробітку в розмірі 82853,76 грн. 
Водночас, позивач просить стягнути середній заробіток за період з 01.01.2026 по 31.03.2026 в меншому розмірі – 80970,24 гривень, а тому суд, керуючись принципом диспозитивності цивільного судочинства, приходить до висновку про стягнення з відповідача середнього заробітку у зазначеному розмірі (в межах заявленої позовної вимоги). 
Аргументи з боку відповідача відсутні через його процесуальну пасивність та неподання відзиву.
У даній цивільній справі були прямо порушені майнові та конституційні трудові права позивача зі сторони роботодавця – відповідача ТОВ «Валки-Ільменіт». Це порушення виразилося у триваючому ігноруванні приписів закону щодо обов`язкового повного розрахунку із працівником в день звільнення, отже суд зобов`язаний забезпечити ефективний захист цього порушеного права.
Відповідно до правових позицій Верховного Суду, виснуваних у постанові від 08.12.2021 р. у справі N 9901/407/19 та від 18 січня 2023 року у справі № 752/23602/20 (провадження № 61-12064св22), «Системний аналіз пункту 3 Порядку N 100 та пункту 164.6 статті 164 ПК України дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів. При цьому відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період у разі перебування на посаді працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори. Відповідно до підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу (за загальним правилом 18 відсотків). Таким чином, якщо юридична особа відшкодовує (виплачує) на користь фізичної особи середній заробіток за час вимушеного прогулу, то ця особа, виступаючи щодо такої фізичної особи податковим агентом, зобов`язана (у випадках, передбачених ПК України) утримати і перерахувати податок із суми такого доходу».
Враховуючи вищезазначене, невиплачена заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку та середній заробіток підлягають стягненню з відповідача на користь позивача з подальшим утриманням з цієї суми встановлених законодавством України податків та зборів.
Щодо відшкодування моральної шкоди
Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
Кодекс законів про працю України не містить будь-яких обмежень чи винятків для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у його житті та з урахуванням інших обставин.
Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин (шляхом присудження невиплачених сум чи виконання рішення суду про їх стягнення), а має самостійне юридичне значення.
Тобто, за умови порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконної невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.
Прийнявши до уваги протиправні дії відповідача, урахувавши характер порушення, розмір заборгованості по заробітній платі, тривалість невиплати боргу, глибину моральних страждань, вимоги розумності та справедливості, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 10 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.
Відтак, позовні вимоги підлягають до задоволення у повному обсязі.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 430 Цивільного процесуального кодексу України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.
Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позивач був звільнений від сплати судового збору за позовну вимогу про стягнення заробітної плати на підставі пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір». Водночас, позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1331,50 грн за майнові вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди. Оскільки позов задоволено повністю, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним судовий збір у вказаному розмірі.
Крім того, оскільки позивач була звільнена від сплати судового збору за вимогу про стягнення заборгованості із заробітної плати та враховуючи, що за всі вимоги майнового характеру, з урахуванням зменшення позовних вимог, судовий збір мав бути сплачений у розмірі 3364,26 грн, тому з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір у розмірі 2032,75 грн (3364,26 – 1331,50).
Керуючись ст. 2, 12, 13, 76-79, 81, 82, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 274, 280-282, 352, 354, 430 ЦПК України, -
у х в а л и в:
Позовну заяву ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Валки-Ільменіт» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди – задовольнити.
Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Валки-Ільменіт» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 116409 (сто шістнадцять тисяч чотириста дев`ять) гривень 85 (вісімдесят п`ять) копійок, компенсацію за невикористану відпустку в сумі 129046 (сто двадцять дев`ять тисяч сорок шість) гривень 32 (тридцять дві) копійки та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.01.2026 по 31.03.2026 у розмірі 80970 (вісімдесят тисяч дев`ятсот сімдесят) гривень 24 (двадцять чотири) копійки, з подальшим утриманням з цих сум встановлених законодавством України податків та зборів.
Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Валки-Ільменіт» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 10000,00 (десять тисяч) гривень. 
Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заборгованості по виплаті заробітної плати за один місяць.
Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Валки-Ільменіт» на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1331,50 гривень.
Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Валки-Ільменіт» на користь держави судовий збір у розмірі 2032,75 гривень.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його проголошення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Повторне заочне рішення позивач та відповідач можуть оскаржити в загальному порядку.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Відомості про учасників справи
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 .
Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Валки-Ільменіт», місцезнаходження: Житомирська обл., Коростенський р-н, селище Іршанськ, вул. Шевченка, буд. 1-А; код ЄДРПОУ 31280048.

Суддя А.М. Збаражський