ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6608/26 Справа № 175/5703/26 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бойко О.М. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого - Городничої В.С.,
суддів: Петешенкової М.Ю., Макарова М.О., 
за участю секретаря судового засідання — Глущенко О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Тарасевич Сергій Віталійович, на ухвалу Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2026 року про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, у складі судді Бойко О.М. у цивільній справі № 175/5703/26 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи — приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондаренко Ростіслав Олександрович, Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, державний реєстратор виконавчого комітету Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області Криворучко Тетяна Олександрівна, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, скасування рішень про державну реєстрацію земельних ділянок, скасування рішень про державну реєстрацію прав, –
ВСТАНОВИЛА:

У провадженні Дніпровського районного суду Дніпропетровської області перебуває вищевказана цивільна справа.
У березні 2026 року ОСОБА_1 подала заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешт із забороною відчуження, поділу, реєстраційних дій на нерухоме майно, що належить ОСОБА_2 , а саме на земельні ділянки з наступними кадастровими номерами: 1221411000:01:147:0205; 1221411000:01:147:0206; 1221411000:01:147:0207; 1221411000:01:147:0208; 1221411000:01:147:0209, площею по 0,2 га кожна, з цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства кожна; 1221411000:01:147:0210 та 1221411000:01:147:0211, площею по 0,14 га кожна, з цільовим призначенням: для колективного садівництва кожна, та накладення арешту із забороною відчуження, поділу, реєстраційних дій на нерухоме майно, що належить ОСОБА_3 , а саме на земельні ділянки з наступними кадастровими номерами: 1221411000:01:147:0395, площею 0,21 га, 1221411000:01:147:0393, площею 0,21 га, 1221411000:01:147:0394, площею 0,22 га та 1221411000:01:147:0396, площею 0,22 га, з цільовим призначенням: для колективного садівництва кожна.
Ухвалою Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2026 року відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, з підстав недоведеності призведення (у разі задоволення позову) до утруднення виконання або невиконання рішення суду (а.с.100,101 виділених матеріалів справи №175/5703/26). 
З цією ухвалою не погодилася ОСОБА_1 , та через свого представника — адвоката Тарасевича С.В. у квітні 2026 року подала апеляційну скаргу, в якій просить задовольнити вимоги апеляційної скарги та скасувати ухвалу суду та задовольнити повністю заявлені вимоги, посилаючись на те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки хронології подій та обставинам вибуття спірного майна з власності ОСОБА_7 в період його тяжкої хвороби на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Також, на думку скаржника, суд першої інстанції помилково вважав, що відсутня реальна загроза відчуження відповідачами спірного майна, оскільки такі дії з їх боку вже вчинені, що є предметом цього спору. Скаржник наголошує, що саме незаконний перехід права власності до відповідачів на спірне майно ОСОБА_7 і є предметом розгляду у даній справі, а спірні земельні ділянки, щодо яких скаржник просить вжити заходи забезпечення позову, є об`єктом цього позову. Скаржник вважає, що суд першої інстанції, не з`ясувавши повно предмет спору та безпосередню пов`язаність заявлених заходів забезпечення цього позову, дійшов помилкового висновку про їх неспівмірність (а.с.103-109 виділених матеріалів справи №175/5703/26). 
У травні 2026 року ОСОБА_2 , скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, через свого представника — адвоката Зінченко Г.В. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що статус скаржника у даній справі є невирішеним, як то спір про встановлення факту проживання однією сім`єю, і жодним документом не встановлено порушеного права позивача, яке підлягає захисту шляхом накладення арешту на майно, що належало ОСОБА_7 . Також скаржником не надавалось доказів, що спірні земельні ділянки набуті спільною з померлим працею та за спільні з ним кошти, як і не надано доказів, що ОСОБА_1 та ОСОБА_7 проживали спільно та вели спільне господарство на момент придбання ним спірних земельних ділянок. 
Крім того ОСОБА_2 зазначає, що суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку, що позивачем не підтверджено доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову, а саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення або складність виконання такого рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви. Наголошує на тому, що у відповідності до положень ЦПК України, забезпечення позову допускається лише у разі наявності обґрунтованих підстав вважати, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист чи поновлення порушених прав позивача. На думку відповідача, скаржником не доведено наявність таких обставин. При застосуванні заходів забезпечення позову суд повинен брати до уваги не тільки інтереси позивача, а і інших осіб, права яких можуть бути порушеними таким застосуванням. Просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін (а.с.124-128 виділених матеріалів справи №175/5703/26). 
У травні 2026 року ОСОБА_3 через свого представника — адвоката Зінченко Г.В. подала суду додаткові пояснення у справі, де зазначила, що підстав для скасування ухвали суду першої інстанції немає. Також відзначила відсутність порушених прав позивача з боку відповідачів, а застосування заходів забезпечення позову будуть обмежувати відповідачів, як набувачів земельних ділянок, у їх правах. Просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін (а.с.130-134 виділених матеріалів справи №175/5703/26). 
Інші учасники процесу своїм правом, встановленим положеннями ст 360 ЦПК України, не скористались та відзиву на апеляційну скаргу не подавали.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно частково задовольнити, а ухвалу суду скасувати із частковим задоволенням заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, з огляду на наступне.
Так, судом першої інстанції встановлено, що позивач обґрунтовує свою заяву про забезпечення позову тим, що предметом цього позову є шість земельних ділянок, які були набуті позивачкою та ОСОБА_7 за час проживання однією сім`єю та є їхньою спільною сумісною власністю. 07 червня 2025 року, за два місяці до смерті ОСОБА_7 , через свого представника за довіреністю ОСОБА_8 , без згоди позивачки, ці ділянки було відчужено на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Підставами позову є вчинення оспорюваних правочинів під час триваючого судового процесу про визнання права власності на ці об`єкти, що є класичним прикладом зловживання цивільними правами з метою завдання шкоди майновим інтересам позивачки. Таке недобросовісне відчуження шести ділянок було спрямоване на штучне створення перешкод для захисту прав ОСОБА_1 . Невжиття судом заходів забезпечення позову у формі арешту дозволить відповідачам завершити схему фактичного позбавлення позивачки її власності шляхом подальшого перепродажу майна добросовісним набувачам.
Заявник вважає, що цими діями, може ускладнитись розгляд цивільної справи та виконання судового рішення в разі задоволення позовних вимог.
На думку заявника заявлений вид забезпечення позову спроможний забезпечити виконання судового рішення в разі задоволення позову; є адекватним, так як цілком відповідає вимогам, на забезпечення яких він вживається; вказаний захід забезпечення позову, в разі його вжиття судом, не порушуватиме прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Позивач зазначає, що невжиття судом зазначеного заходу забезпечення позову може призвести (у разі задоволення позову) до утруднення виконання або невиконання рішення суду, що є недопустимим.
Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 , суд першої інстанції вважав, що позивачем не підтверджено доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. З матеріалів позовної заяви станом на час розгляду заяви про забезпечення позову не вбачається підстав для здійснення заходів забезпечення позову. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення або складність виконання такого рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви. Отже, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до утруднення чи неможливості виконання можливого майбутнього рішення суду у даній справі, заходи забезпечення позову запропоновані позивачем є неспівмірними із заявленими позовними вимогами та можуть порушувати права відповідачів. 
Колегія суддів не погоджується із вказаним висновком районного суду та вважає його помилковим з наступних підстав.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмету спору.
Згідно ч. 3 ст. 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідного права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Колегія суддів наголошує, що предметом спору є оскарження ОСОБА_1 переходу права власності до відповідачів на зазначені земельні ділянки, які за життя належали ОСОБА_7 , з яким позивач знаходилась у певних відносинах.
Також колегія суддів відзначає, що відсутність у позивача права вимоги може бути з`ясовано лише у ході розгляду справи та за рішенням суду, ухваленим внаслідок розгляду цієї справи, де предметом спору є право власності на земельні ділянки за відповідачами.
Колегія суддів погоджується з доводами скаржника в частині того, що надані позивачем письмові докази вказують на реальність спору між сторонами у цій цивільній справі, про наявність правових підстав для часткового задоволення заяви, оскільки заявлені заходи забезпечення позову у вигляді заборони вчиняти відповідачами дії по відчуженню, поділу, реєстраційних дій земельних ділянок є співмірними з заявленими позовними вимогами та такі заходи не будуть перешкоджати користуватись відповідачам цими земельними ділянками та належно ними володіти, а невжиття таких заходів забезпечення позову може призвести до утруднення або неможливості виконання рішення у випадку задоволення позовних вимог.
Крім того, колегія суддів вважає, що зазначені заходи забезпечення позову є тимчасовою мірою, адже стосуються безпосередньо прямої можливості відчужити відповідачами у будь-який спосіб спірне майно.
Колегія суддів наголошує, що, застосовуючи положення ст. 149-150, 151, 153 ЦПК України, суди повинні враховувати, що при розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Цивільній процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено виконання рішення при задоволенні позову. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав та законних інтересів. При цьому ухвалою про забезпечення позову не може вирішуватися спір по суті.
При розгляді заяви про забезпечення позову, суд враховує практику Європейського суду з прав людини. Так, згідно п. 43 Рішення по справі «Шмалько проти України» право на суд одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову, може призвести до утруднення виконання рішення суду, а відтак й до порушення права особи на доступ до правосуддя, в аспекті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача. Під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення, що є метою забезпечення позову. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття відповідних заходів із тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування останніх зумовлюється обставинами справи, за яких незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18). 
Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо його застосування забезпечує: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі №753/22860/17).
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 754/5683/22 зроблено висновки, що ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами.
Згідно з положеннями ч. 6 ст. 153 ЦПК України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.
Верховний Суд у постанові від 17 червня 2022 року у справі N 908/2382/21 зазначив, що: "… обраний вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним". Матеріалами справи підтверджується наявність прямого зв`язку між запропонованими позивачем заходами забезпечення позову і предметом позову, існування реальної загрози подальшого відчуження майна та його реконструкції, при цьому такі заходи не матимуть своїм наслідком створення перешкод в користуванні майном відповідача, а тому можна дійти обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення заяви про вжиття заходів забезпечення позову, що також буде узгоджуватись з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 06 жовтня 2022 року у справі № 905/446/22 та від 14 грудня 2022 року у справі № 922/1369/22. 
Колегія суддів, погоджуючись із такими доводами скаржника, зазначає, що заявником обґрунтовано необхідність вжиття заходів забезпечення позову, оскільки незастосування заходу забезпечення позову може призвести до утруднення чи невиконання позитивного рішення суду. При цьому судом першої інстанції не встановлювалось негативних незворотних наслідків для відповідачів, як власників цього майна.
При цьому колегія суддів відзначає, що вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту буде порушувати інтереси відповідачів, оскільки за такого способу забезпечення позову вони не будуть мати можливості користуватись цими земельними ділянками, адже арешт майна охоплює обмеженнями усі види реалізації права власності, тобто, володіння, користування та розпорядження.
Колегія суддів доходить висновку, що вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту не є співмірним із заявленими позовними вимогами ОСОБА_1 . 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
З огляду на викладене, колегія суддів, дослідивши заяву про забезпечення позову, її обґрунтування та додані до неї матеріали у їх сукупності, з`ясувала фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, оцінивши докази, які мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, з урахуванням наявності спору між сторонами щодо спірних земельних ділянок у відношенні до предмету спору, підстав ризиків невжиття заходів забезпечення позову та їх доказів, що може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, та дійшла висновку про часткове задоволення заяви позивача про забезпечення позову у спосіб заборони вчиняти певні дії щодо спірних земельних ділянок відповідачами. 
Суд першої інстанції не врахував реальної наявності спору між сторонами, оскарження позивачем переходу права власності на спірні земельні ділянки, що є предметом спору, а тому безпідставно відмовив у задоволенні поданої ОСОБА_1 заяви, як про це зазначає скаржник, з чим повністю погоджується колегія суддів.
Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права, що є підставою для її скасування.
Відповідно до приписів п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі ( п. 4 ч. 3. ст. 376 ЦПК України).
За вказаних обставин ухвала Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2026 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення заяви ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову.
Керуючись ст. ст. 141, 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, –

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — задовольнити частково.
Ухвалу Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2026  року— скасувати та ухвалити нове рішення.
Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, подану в рамках цивільної справи № 175/5703/26 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи — приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондаренко Ростіслав Олександрович, Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, державний реєстратор виконавчого комітету Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області Криворучко Тетяна Олександрівна, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, скасування рішень про державну реєстрацію земельних ділянок, скасування рішень про державну реєстрацію прав — задовольнити частково.
Заборонити ОСОБА_2 відчуження, поділ, реєстраційні дії земельних ділянок з наступними кадастровими номерами: 1221411000:01:147:0205; 1221411000:01:147:0206; 1221411000:01:147:0207; 1221411000:01:147:0208; 1221411000:01:147:0209, площею по 0,2 га кожна, з цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства кожна; 1221411000:01:147:0210 та 1221411000:01:147:0211, площею по 0,14 га кожна, з цільовим призначенням: для колективного садівництва кожна.
Заборонити ОСОБА_3 відчуження, поділ, реєстраційні дії земельних ділянок з наступними кадастровими номерами: 1221411000:01:147:0395, площею 0,21 га, 1221411000:01:147:0393, площею 0,21 га, 1221411000:01:147:0394, площею 0,22 га та 1221411000:01:147:0396, площею 0,22 га, з цільовим призначенням: для колективного садівництва кожна. 
В іншій частині вимог заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову — відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 
Вступна та резолютивна частини постанови проголошені “07” липня 2026 року.
Повний текст постанови складено “17” липня 2026 року.

Головуючий:         В.С. Городнича

Судді:          М.Ю. Петешенкова

М.О. Макаров