ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2026 року | м. Львів | Справа № 460/11302/26 пров. № А/857/38314/26

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,
суддів Валюха В.М.
Запотічного І. І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Дуляницька С.М..) про відмову у вжитті заходів забезпечення адміністративного позову, постановлену в порядку письмового провадження 26 червня 2026 року у справі №460/11302/26 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 16 Регіональної військово-лікарської комісії про визнання протиправними постанов та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Рівненського окружного адміністративного суду перебуває адміністративна справа за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 16 Регіональної військово-лікарської комісії про визнання протиправними постанов та зобов`язання вчинити дії.
Разом з позовною заявою позивачем подано заяву в якій просить вжити заходи забезпечення позову та заборонити ІНФОРМАЦІЯ_2 вчиняти будь-які дії, пов`язані з мобілізацією ОСОБА_1 на військову службу відповідно до Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а також переміщення позивача для проходження військової служби до набрання законної сили рішенням суду у справі за позовом про визнання протиправним та скасування індивідуального акта та внесення змін до відомостей Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів про виключення позивача з військового обліку на підставі п.3 ч.6 ст. 37 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».
Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 26 червня 2026 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову - відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що наявність очевидної протиправності спірного правового акта в даному випадку може бути виявлена судом при розгляді справи по суті, на підставі з`ясування фактичних її обставин, а також оцінки належності, допустимості та достовірності як кожного доказу окремо, так і достатності та взаємного зв`язку наявних у матеріалах справи доказів у їхній сукупності. Суд першої інстанції зазначив, що наведені позивачем обґрунтування не свідчать про існування обставин визначених частиною 2 статті 150 КАС України як підстав для забезпечення позову, а саме не доведено, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він має на меті звернутися до суду.
Не погодившись з таким судовим рішенням, ОСОБА_1 оскаржив ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 26 червня 2026 року в апеляційному порядку, просить таку скасувати та постановити нову ухвалу якою задовольнити заяву позивача про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову в спосіб заборони ІНФОРМАЦІЯ_2 вчиняти будь-які дії, пов`язані з мобілізацією ОСОБА_1 на військову службу відповідно до Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а також переміщення позивача для проходження військової служби до набрання законної сили рішенням суду у справі за позовом про визнання протиправним та скасування індивідуального акта та внесення змін до відомостей Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів про виключення позивача з військового обліку на підставі п.3 ч.6 ст. 37 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу». Апеляційну скаргу мотивовано тим, що звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, доцільно запобігати настанню вказаних в заяві обставин, оскільки наслідки у виді отримання повістки та подальша мобілізація позивача, який є непридатним до військової служби, суперечитиме суті позову та меті звернення до суду. Апелянт вказує на протиправність постанов 16 ВЛК та ІНФОРМАЦІЯ_1 , з огляду на суттєву різницю та зміну статусу позивача. Апелянт зазначає, що невжиття заходів щодо забезпечення позову призведе до ускладнення можливості відновлення порушеного права у зв`язку з вчиненням відповідачем дій по мобілізації, а в разі відновлення порушеного права, призведе до необхідності повторного звернення до суду щодо скасування наказу про мобілізацію. 
Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.
Згідно з статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що судове рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.
Так, згідно із частинами першою та другою статті 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Відповідно до частини першої статті 151 КАС України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.
Інститут забезпечення адміністративного позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який повинен згідно з приписами закону та за наявності безумовних фактичних підстав гарантувати виконання майбутнього рішення суду та/або ефективний захист позивача, який неможливий без негайного втручання суду.
Водночас, регулювання підстав та порядку забезпечення позову здійснюється в інтересах не лише певної особи, а й інших осіб - учасників провадження, суспільства, держави в цілому з дотриманням критеріїв адекватності (відповідності вимогам, виключно в межах яких допускається застосування відповідних заходів; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову) та співмірності (співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів).
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу. Не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що забезпечення позову це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання судового рішення в разі задоволення позовних вимог. При цьому, інститут забезпечення позову в адміністративному судочинстві є елементом права на судовий захист і спрямований на те, щоб не допустити незворотності певних наслідків відповідних дій щодо відновлення порушеного права. Забезпечення позову є складовою комплексу заходів, спрямованих на охорону публічно-правового та матеріально-правового інтересу в адміністративному судочинстві, а також однією з гарантій реального виконання можливого позитивного для особи рішення.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що застосування заходів забезпечення позову є виключним процесуальним інструментом, який застосовується лише за наявності достатніх, належних та допустимих доказів існування реальної, а не гіпотетичної загрози порушення прав позивача до ухвалення рішення у справі.
Так, заявник обґрунтовує заяву тим, що відповідачем йому направлено повістку для явки до ТЦК та СП, що свідчить про намір його мобілізувати. Також обґрунтування заяви зводяться до незгоди із постановами ВЛК.
Водночас суд першої інстанції встановив, що з наданої до матеріалів заяви копії повістки свідчить про те, що позивач викликався до ТЦК та СП для уточнення даних. Отже висновки суду першої інстанції про те, що доводи заявника належно не підтверджені, є правильними. 
Суд апеляційної інстанції також зауважує, що сам по собі факт направлення позивачеві повістки для явки до ТЦК та СП не підтверджує існування реальної, безпосередньої та очевидної загрози порушення прав позивача до вирішення спору по суті.
Щодо протиправності постанов ВЛК, суд першої інстанції зазначив, що така протиправність не підтверджена жодним доказом, їх існування має ймовірний характер та обґрунтовується лише доводами позивача.
За матеріалами заяви убачається, що позивачем не надано належних та допустимих доказів у розумінні статей 73, 76 КАС України, які б підтверджували існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди його правам та інтересам до ухвалення судового рішення у справі.
Як це слушно зауважив суд першої інстанції, можливе настання негативних наслідків, на які посилається позивач, є лише припущенням та не підтверджене належними доказами, а отже не може бути беззаперечною підставою для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову.
На час розгляду даної заяви в цій справі наявні обставини не вказують на очевидну протиправність спірних постанов ВЛК, а перевірка відповідних доводів, як це правильно вказав суд першої інстанції, потребує встановлення фактичних обставин справи та доведення на підставі відповідних доказів, що не може характеризувати оскаржуване рішення, як очевидно протиправне.
Так, при прийнятті рішення судом першої інстанції правильно враховано правовий висновок Касаційного адміністративного суду, викладений у постанові від 10.10.2023 у справі №120/2284/23 в якому зазначено, що обставини протиправності дій підлягають доказуванню в межах адміністративного процесу під час розгляду адміністративної справи по суті з дотриманням вимог процесуального закону стосовно оцінки доказів, з наданням можливості реалізації прав та виконання обов`язків усіх його учасників й не свідчать про очевидність ознак протиправності дій суб`єкта владних повноважень, охопленого предметом спору, та про порушення такими діями прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду.
За правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 13.07.2023 у справі №640/16003/22, від 24.05.2023 у справі №640/10883/22, наявність очевидної протиправності спірного правового акта в даному випадку може бути виявлена судом при розгляді справи по суті, на підставі з`ясування фактичних її обставин, а також оцінки належності, допустимості та достовірності як кожного доказу окремо, так і достатності та взаємного зв`язку наявних у матеріалах справи доказів у їхній сукупності.
Суд апеляційної інстанції поділяє висновки суду першої інстанції про те, що наявні обставини справи не дають підстав вважати про необхідність вжиття заходів забезпечення позову, оскільки доводи позивача про дійсне настання подій, якими обґрунтовано необхідність вжиття таких заходів забезпечення позову, не підтверджені жодним чином.
Отже, наведені позивачем доводи та обґрунтування не свідчать про існування обставин визначених частиною 2 статті 150 КАС України, як підстав для забезпечення позову, а саме не доведено, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він мав на меті звернутися до суду що і згодом зреалізував, отже не спростовують правильності висновків суду першої інстанції та не дають підстав для скасування оскаржуваної ухвали.
Підсумовуючи вказане, надаючи правову оцінку аргументам сторін, в обсязі встановлених фактичних обставин, враховуючи їхній зміст та юридичну природу, з врахуванням положень ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції доходить переконання про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали суду першої, якою відмовлено в забезпечені позову у справі №460/11302/26.
Керуючись статтями 229, 241, 254, 308, 311, 316, 321, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 26 червня 2026 року про відмову у вжитті заходів забезпечення адміністративного позову у справі №460/11302/26 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Головуючий суддя | | Т. І. Шинкар
судді | | В. М. Валюх
| | І. І. Запотічний