Дата документу  Справа № 317/3155/26 

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Єдиний унікальний № 317/3155/26     Головуючий в 1 інст. Громова І.Б. 
Провадження № 33/807/1049/26     Доповідач в 2 інст. Нікітін В.В.
Категорія ч. 3 ст. 173-2 КУпАП
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2026 року      місто Запоріжжя

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду Нікітін В.В., за участю особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності – ОСОБА_1 , захисника-адвоката Науменка М.В., потерпілої – ОСОБА_2 , її представника – адвоката Скупої Н.О., розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою захисника – адвоката Науменка М.В. на постанову Запорізького районного суду Запорізької області від 14 липня 2026 року, якою 
ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , працюючого монтером у ТОВ «Прайм груп», визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 173-2 КУпАП та призначено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 1020,00 грн,

ВСТАНОВИВ:
Згідно з постановою суду, 25.05.2026 о 10 год. 30 хв., ОСОБА_1 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , вчинив відносно своєї дружини ОСОБА_2 , домашнє насильство психологічного характеру, а саме ображав її нецензурною лайкою, внаслідок чого була завдана шкода її психологічному здоров`ю, чим порушив п.п. 5 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», правопорушення вчинене повторно протягом року, а саме 28.08.2025 притягався до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. 
Даними діями ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, за яке передбачена відповідальність за ч. 3 ст. 173-2 КУпАП.
В апеляційній скарзі захисник – адвокат Науменко М.В. вважає, що постанова суду підлягає скасуванню, а провадження по справі - закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП. 
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що протокол про адміністративне правопорушення від 25.02.2026, протокол прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 25.05.2026 підтверджують лише звернення ОСОБА_2 до поліції, але жодним чином не підтверджують вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства. Письмові пояснення ОСОБА_2 , форма оцінки ризиків домашнього насильства від 25.05.2026 та копія термінового заборонного припису від 25.05.2026 лише висвітлюють позицію заявниці та реакцію поліції на її заяву, але жодним чином не є доказом на підтвердження вини ОСОБА_1 у вчиненні домашнього насильства. Постанова Запорізького районного суду запорізької області про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП за своєю юридичною суттю не може взагалі слугувати доказом на підтвердження вини ОСОБА_1 , оскільки взагалі не відноситься до обставин події від 25.05.2026, а може лише слугувати характеризуючим матеріалом.
Використання у якості доказової бази у справі копій паспортів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , сторона захисту вважає взагалі абсурдним.
На думку захисника, докази, на які посилається суд першої інстанції у постанові від 14 липня 2026 року, кожен окремо та всі у сукупності жодним чином не підтверджують винуватість ОСОБА_1 у вчиненні домашнього насильства.
Разом з тим, як зазначає захисник, судом не надано належної оцінки документам та доказам, які були надані стороною захисту, а саме відповіді поліції щодо результатів розгляду звернення ОСОБА_1 з приводу того, що ОСОБА_2 не дає йому бачитися з дітьми.
Крім того, захисник вважає, що суд зробив хибний висновок про те, що аудіозаписи, які надано стороною захисту та зроблені під час конфлікту 25.05.2026, підтверджують вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства, але судом ці записи або взагалі не досліджувались або досліджувались вибірково. Також це стосується і наданих стороною захисту відеозаписів. 
Захисник зазначає, що грубі порушення матеріального та процесуального права призвели до того, що судом постановлено абсолютно незаконне рішення, яке не ґрунтується на належних та допустимих доказах. Всі висновки суду побудовані на поясненнях ОСОБА_2 , які спростовуються аудіо записом конфлікту та документами, які були складені працівниками поліції за результатами виклику. 
13 серпня 2026 року представницею потерпілої ОСОБА_2 , адвокатом Скупою Н.О. через систему «Електронний суд» до апеляційного суду подано відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , згідно якого вона просить суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Запорізького районного суду Запорізької області від 14 липня 2026 року залишити без змін.
Як зазначає представниця потерпілої, суд першої інстанції не ґрунтував свій висновок про винуватість ОСОБА_1 на одному окремому доказі.
Зі змісту постанови вбачається, що суд дослідив наявні у справі докази та оцінив їх саме у сукупності, після чого дійшов висновку про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 173-2 КУпАП.
При цьому матеріали, подані потерпілою до суду першої інстанції, також були спрямовані не на доведення події виключно її поясненнями, а на підтвердження обставин події та повторності домашнього насильства. Зокрема, потерпіла просила врахувати постанову суду від 28.08.2025, термінові заборонні приписи, медичні документи та матеріали поліції.
На думку представниці потерпілої, твердження апелянта про те, що висновок суду ґрунтується виключно на поясненнях потерпілої, не відповідає змісту оскаржуваної постанови та матеріалам справи.
Адвокат Скупа Н.О. вважає, що не можна погодитися на посилання апелянта на те, що між сторонами мав місце лише сімейний конфлікт.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство — це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються, зокрема, між теперішнім чи колишнім подружжям, незалежно від того, чи проживає особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа.
При цьому відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 1 вище зазначеного Закону психологічне насильство — це форма домашнього насильства, що включає, зокрема, словесні образи, погрози, приниження, переслідування, залякування та інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Отже, законодавство не виключає можливості вчинення домашнього насильства у ситуації конфлікту між подружжям. Визначальним є не сама наявність чи відсутність сімейної сварки, а характер конкретних дій особи, їх спрямованість та наслідки для постраждалої особи.
Саме такий підхід застосував суд першої інстанції.
Суд не зробив висновок про наявність домашнього насильства лише з того, що між сторонами виникла суперечка. За результатами дослідження доказів суд встановив наявність у діях ОСОБА_1 психологічного тиску щодо потерпілої, що відповідає наведеним законодавчим ознакам психологічного насильства.
Тому саме по собі посилання апелянта на «сімейний конфлікт» не спростовує встановленого судом характеру поведінки ОСОБА_1 та не виключає наявності складу адміністративного правопорушення.
Більше того, потерпіла ще під час розгляду справи судом першої інстанції звертала увагу на те, що подія 25.05.2026 не є поодинокою та відбулася після попереднього притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.
Так само посилання апелянта на існування між сторонами спорів щодо спілкування з дітьми та порядку їх відвідування не спростовують встановлених судом обставин та не змінюють правової оцінки конкретних дій ОСОБА_1 . Наявність між сторонами неврегульованих сімейних питань сама по собі не виключає можливості вчинення домашнього насильства та не може виправдовувати застосування психологічного тиску щодо іншого члена сім`ї.
Отже, суд першої інстанції оцінював не ізольовану сімейну суперечку, а конкретну поведінку ОСОБА_1 з урахуванням усіх доказів та обставин, встановлених у справі. 
Також захисник зазначає, що суд першої інстанції дослідив наданий захисником аудіозапис та прямо зазначив: «При дослідженні копії аудіозапису, наданої захисником Науменком М.В., суд встановив, що в діях ОСОБА_3 наявний психологічний тиск на свою дружину, незважаючи на її неодноразові прохання, він демонстративно ігнорував її прохання, чим тривалий час створював конфлікт та емоційно напружену атмосферу для потерпілої ОСОБА_2 ». Отже, твердження апелянта про те, що відповідний доказ судом не досліджувався або залишився поза увагою, не відповідає змісту судового рішення. При цьому зазначений аудіозапис був наданий саме стороною захисту, а суд після його дослідження надав йому оцінку в сукупності з іншими доказами. Таким чином, у цій частині апеляційна скарга фактично містить незгоду апелянта з оцінкою доказу судом першої інстанції, але така незгода сама по собі не свідчить про необґрунтованість постанови.
Крім того, представниця потерпілої вважає, що не можна погодитися з доводами апелянта про неналежну оцінку доказів, наданих стороною захисту. Сам по собі факт надання стороною захисту певних документів не означає, що такі документи повинні мати визначальне доказове значення або автоматично спростовувати інші докази у справі. Кожен доказ підлягає оцінці судом з урахуванням його належності, допустимості, достовірності та достатності, а всі докази у їх сукупності. Позитивні характеристики ОСОБА_1 не спростовують доказів, які стосуються конкретної події 25.05.2026, оскільки їх предметом є зовсім інші обставини.
Попередня постанова суду від 28.08.2025 не використовувалася судом першої інстанції як доказ самої події 25.05.2026 та не підміняла собою доказування обставин нового правопорушення, як про це стверджує апелянт в своїй скарзі, а врахована судом виключно в контексті повторності вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства, що впливає на кваліфікацію його дій саме за ч. 3 ст. 173-2 КУпАП.
Зміст апеляційної скарги в цілому свідчить про те, що апелянт фактично не погоджується з оцінкою доказів, наданою судом першої інстанції, та пропонує апеляційному суду надати цим доказам інше значення.
Водночас апеляційна скарга не містить переконливих доводів, які б свідчили про те, що суд першої інстанції не встановив обставини, які мають значення для справи, дослідив докази з порушенням вимог закону, дійшов висновків, що не відповідають встановленим обставинам, або неправильно застосував положення ч. 3 ст. 173-2 КУпАП.
Отже, сама по собі незгода апелянта з оцінкою доказів та висновками суду першої інстанції не свідчить про незаконність чи необґрунтованість постанови та не є достатньою підставою для її скасування.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши ОСОБА_1 та його захисника, які підтримали вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити із викладених підстав, потерпілу та її захисника, які вважали рішення суду законним та обґрунтованим, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.
Згідно ст. ст. 9, 245, 252 КУпАП особа може бути притягнута до адміністративної відповідальності лише за наявності в її діях складу адміністративного правопорушення, яке мало місце, та що має бути встановлено судом тільки після всебічної та повної оцінки всіх доказів по справі.
За диспозицією ст. 173-2 КУпАП, встановленим цією статтею правопорушенням є вчинення домашнього насильства, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого. За ч. 3 ст. 173-2 КУпАП настає відповідальність за повторне протягом року вчинення порушення, передбаченого частинами першою або другою цієї статті, за яке особу вже було піддано адміністративному стягненню.
Об`єктом цього правопорушення є суспільні відносини у сфері захисту прав громадян. Об`єктивна сторона правопорушення полягає в умисному вчиненні будь-яких із зазначених у диспозиції дій, та передбачає існування обов`язкової ознаки - настання фізичної або психологічної шкоди, яка була завдана потерпілому.
Суб`єктивна сторона правопорушення характеризується наявністю вини у формі умислу. Для встановлення події правопорушення, зазначеного у ст. 173-2 КУпАП необхідно з`ясувати, чи дійсно особа, яка притягується до адміністративної відповідальності, вчинила домашнє насильство.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Згідно з п. 14 ст. 1 вказаного Закону, психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Відповідно до п. 17 ст. 1 зазначеного Закону, фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.
З аналізу наведених вище норм Закону вбачається, що домашнє насильство, яке охоплюється диспозицією ст. 173-2 КУпАП, має місце тоді, коли діяння фізичного, сексуального, психологічного або економічного характеру тягнуть за собою настання фізичної або психологічної шкоди.
Таким чином, самі по собі нецензурні висловлювання, діяння фізичного характеру, у тому числі штовхання, формують собою домашнє насильство та утворюють склад адміністративного правопорушення у тому випадку, коли вони спрямовані на обмеження волевиявлення особи, якщо такі дії викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному та фізичному здоров`ю особи.
В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 заперечив факт вчинення домашнього насильства, зазначаючи, що між ним та дружиною стався лише словесний конфлікт.
Однак, висновок суду про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173-2 КУпАП потворно протягом року, тобто за ч. 3, відповідає фактичним обставинам справи, є законним, обґрунтованим та узгодженим із наявними у матеріалах справи доказами в їх сукупності, зокрема: протоколом про адміністративне правопорушення серії ВАД № 785545 від 25.05.2026; даними рапорту інспектора ВП № 6 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області Сухоносенко І.І. від 25.05.2026, яким зафіксовано, телефонне повідомлення на лінію «102» ОСОБА_2 про вчинення щодо неї сімейного насильства з боку чоловіка ОСОБА_1 , яка повідомила, що останній вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно неї. 
Таке у повній мірі узгоджується з її письмовими поясненнями, наданими працівникам поліції, які прибули за викликом, про те, що її чоловік, ОСОБА_1 під час розмови почав її ображати, висловлюватися в її адресу нецензурною лайкою та пізніше відштовхнув її від себе, облив водою. Також зазначила, що її чоловік регулярно вчиняє відносно неї фізичне, психологічне, вербальне та економічне насильство. З грудня 2025 року її чоловік з нею не мешкає. Будинок, в якому вона мешкає разом з дітьми, належить її батькові. 
В суді апеляційної інстанції потерпіла показала, що постійно потерпає від поведінки чоловіка, крім того такі дії чоловіка погано відображаються на їх дітях.
Такі її пояснення у певній мірі узгоджуються з письмовими поясненнями ОСОБА_1 , наданими працівникам поліції, в яких останній не заперечував конфліктної ситуації з дружиною 25.05.2026, але пояснив, що він лише хотів висловитися в адресу дружини нецензурною лайкою, але втримався, зазначив, що він її не штовхав, це вона почала забирати у нього відро, яке вислизнуло з рук та на неї розлилась вода. 
Повторність правопорушення протягом року підтверджується відповідною копією постанови судді Запорізького районного суду Запорізької області від 28 серпня 2025 року, яка знаходиться у матеріалах справи. 
Апеляційним судом були досліджені надані стороною захисту відео- та аудіо записи та стенограми до них. На цих записах зафіксоване спілкування між подружжям ОСОБА_4 під час інкримінованої ОСОБА_1 події. Апеляційним судом встановлено, що під час тривалої (більше двох годин) розмови потерпіла ОСОБА_2 неодноразово просила ОСОБА_1 покинути її будинок та не робити ті дії побутового характеру, про які вона не просила. Натомість ОСОБА_1 будинок потерпілої не покидав, постійно сперечався з нею та, очевидно, своєю поведінкою негативно впливав на неї. Також апеляційний суд враховує, що під час події цього адміністративного провадження ОСОБА_1 здійснював запис розмови, на якому відсутнє попередження ОСОБА_2 про ведення такого запису, що свідчить про підготовку ОСОБА_1 до цієї розмови. В той час поведінка та риторика ОСОБА_2 під час записаної розмови, свідчить про її необізнаність з тим, що ця розмова записується. За таких обставин апеляційний суд вважає повністю обґрунтованою ту оцінку зафіксованої на аудіозаписі від 25.05.2026 розмови, яку їй надав суд першої інстанції.
Наведені докази у своїй сукупності вказують на вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства (у його психологічній формі) відносно своєї дружини, що вчинено повторно протягом року, що вказує на склад правопорушення ч. 3 ст. 173-2 КУпАП в його діях.
При накладенні адміністративного стягнення судом першої інстанції належним чином виконані вимоги ст. 33 КУпАП та накладено адміністративне стягнення в межах санкції ч. 3 ст. 173-2 КУпАП. Будь-яких інших порушень вимог КУпАП, які б тягли за собою необхідність скасування оскаржуваної постанови, в ході апеляційного розгляду не встановлено.
За таких обставин, підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування постанови суду не вбачається. 

Керуючись ст.294 КУпАП, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу захисника – адвоката Науменка М.В. залишити без задоволення.
Постанову Запорізького районного суду Запорізької області від 14 липня 2026 року щодо  ОСОБА_1 , за ч.3 ст.173-2 КУпАП залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною, й оскарженню не підлягає.

Суддя Запорізького
апеляційного суду     В.В. Нікітін