ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6607/26 Справа № 202/37108/13-ц | | Суддя у 1-й інстанції - Маринін О. В. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2026 року м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого - судді Халаджи О. В.
суддів: Агєєва О.В., Красвітної Т.П., 
секретар Кругман А.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 на ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпра від 02 квітня 2026 року у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про визнання неправомірною бездіяльності головного державного виконавця Вишневого відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Стебловської Юлії Олександрівни, заінтересовані особи: Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», ОСОБА_3 , Акціонерне товариство «Акцент Банк», Вишневий відділ державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), приватний виконавець виконавчого округу Київської області Валявський Олександр Анатолійович (суддя першої інстанції Маринін О.В.),
В С Т А Н О В И В:

12 квітня 2024 року  ОСОБА_4 , яка діяла в інтересах ОСОБА_1 звернулась до Індустріального районного суду м. Дніпра із заявою про визнання неправомірною бездіяльності головного державного виконавця Вишневого відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Стебловської Юлії Олександрівни, що полягає у не скасуванні усіх постанов, винесених у виконавчому провадженні № 58979766 (у тому числі і усіх постанов про накладення арешту на майно та кошти ОСОБА_1 та про звернення стягнення на його заробітну плату), неповерненні ОСОБА_1 усіх грошових коштів, отриманих виконавцем внаслідок вжиття заходів з примусового виконання рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 19 березня 2015 року по цивільний справі № 202/37108/13-ц, невинесенні постанови про відмову у прийнятті до провадження виконавчого листа № 202/37108/13-ц, не закритті виконавчого провадження № 58979766 як такого, що відкрите без достатньої правової підстави та вимогою зупинити стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Приватбанк» в межах виконавчого провадження № 58979766.
Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпра від 02 квітня 2026 року у задоволенні заяви відмовлено.
Із вказаною ухвалою суду не погодився ОСОБА_1 , та через свого представника Білозерську А.Л., подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також без належного повідомлення про розгляд справи заявника та його представника.
Скарга мотивована тим, що про судове засідання, яке відбулось 02.04.2026 року, на якому постановлено оскаржувану ухвалу, не було повідомлено належним чином про дату, час і місце засідання суду ні заявника, ні представника заявника. Ухвала постановлена без участі сторін, позбавивши сторони належними чином захистити свої права.
Зазначає, що строк пред`явлення Виконавчого листа № 202/37108/13-ц становить 3 роки (строк встановлений ЗУ «Про виконавче провадження» від 1999 р.), а не 1 рік (строк встановлений ЗУ «Про виконавче провадження» від 2016 р.), то такий строк закінчився 29.12.2018 р. (Рішення набрало законної сили 29.12.2015 р.). Разом з тим, Виконавчий лист № 202/37108/13-ц пред`явлено до Документ сформований в системі «Електронний суд» 17.04.2026 6 виконання аж 10.04.2019 р., тобто як з пропуском 1-річного строку, встановленого ЗУ «Про виконавче провадження» у редакції від 1999 р., так і з пропуском 3-річного строку, встановленого ЗУ «Про виконавче провадження» у редакції від 2016 р.
ОСОБА_2 , просила ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпра від 02 квітня 2026 року скасувати та задовольнити заяву ОСОБА_1 , у повному обсязі.
Від представника АТ КБ «ПриватБанк» - Наконечної А.В., надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просила оскаржувану ухвалу суду залишити без змін.
Від інших учасників справи відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Представник ОСОБА_1 – Білозерська А.Л., у судовому засіданні підтримала доводи апеляційної скарги, просила задовольнити її у повному обсязі.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, про час, дату та місце розгляду справи були повідомленні належним чином.
Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню. 
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч.4 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з ч. 3 п. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь – якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Так, знайшли підтвердження доводи апеляційної скарги, стосовно неналежного повідомлення заявника про час та місце розгляду справи.
В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Складовою частиною визначеного статтею 6 Конвенції права на справедливий суд є принцип рівності сторін, який передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу і докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента.
Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема, принципів рівності та змагальності сторін.
У рішенні від 08 квітня 2010 року у справі «Гурепка проти України (№ 2)» (заява № 38789/04) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
У рішенні від 13 грудня 2011 року у справі «Трудов проти Росії» (заява № 43330/09) ЄСПЛ зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість брати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи.
Згідно з частинами першою-п`ятою статті 128 ЦПК України суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.
Відповідно до частини шостої статті 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.
У частині восьмій статті 128 ЦПК України зазначено, що днем вручення судової повістки є день вручення судової повістки під розписку; день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
З матеріалів справи вбачається, що на судове засідання, яке було призначено на 02 квітня 2026 року ОСОБА_1 , та його представник ОСОБА_2 , належним чином не повідомлялись, оскільки в матеріалах справи наявна довідка, що призначене судове засіданні на 19.02.2026 року об 11:15 годині не відбулось у зв`язку із технічною неможливістю проведення ВКЗ та було відкладено на 02.04.2026 року о 12:00 годині, однак доказів направлення сторонам судових повісток на зазначену дату матеріали справи не місять.
Оскільки, матеріали справи не містять доказів належного повідомлення заявника та його представника, що є порушенням норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по суті вимог заяви скаржника.
Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
З матеріалів справи вбачається, що в обґрунтування заяви вказано, що 19.03.2015 р. Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська ухвалив заочне рішення у справі № 202/37108/13-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до Публічного акціонерного товариства «Акцент Банк», ОСОБА_1 , ОСОБА_3 Судове рішення набрало законної сили 29.12.2015 р., про що зазначено у самому рішенні. 
На виконання Рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 19 березня 2015 року по цивільний справі № 202/37108/13-ц, 17.10.2017 р. судом видано виконавчий лист № 202/37108/13-ц. 
Строк пред`явлення виконавчого листа до виконання 29.12.2016 р., про що зазначено у самому Виконавчому листі. 
10.04.2019 р. Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області із заявою про відкриття виконавчого провадження. На підставі такого звернення старшим державним виконавцем Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Пацуріною Оксаною Василівною винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, якою відкрито ВП № 58979766.
Вважає, що виконавчий лист № 202/37108/13-ц має бути визнано таким, що не підлягає виконанню у зв`язку із наступними обставинами. 
На виконання наказу Міністерства юстиції України № 3173/5 від 16.10.2019 «Про утворення міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції України», проведено ліквідацію Головного територіального управління юстиції у Київській області та утворено Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ), у зв`язку з чим Києво-Святошинський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області ліквідовано та утворено Києво-Святошинський районний відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).
Враховуючи вищезазначені обставини, ВП № 58979766 передано від Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області до Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 
24.03.2023 р. Головним державним виконавцем Вишневого відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Стебловською Юлією Олександрівною винесено Постанову у ВП № 58979766 про повернення виконавчого документу стягувачу. 
Рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 19 березня 2015 року по цивільний справі № 202/37108/13-ц, законної сили 29.12.2015 р
На момент набрання Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 19 березня 2015 року по цивільний справі № 202/37108/13-ц, правовідносини щодо виконання судових рішень регулювалися Законом України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 р. у редакції від 28.12.2015 р.
Виконавчий лист № 202/37108/13-ц видано 17.10.2017 р., а ЗУ «Про виконавче провадження» у новій редакції набрав чинності 05.10.2016 р. 27. Оскільки виконавчий лист видано після набрання чинності ЗУ «Про виконавче провадження» у новій редакції від 02.06.2016 р., то на правовідносини з примусового виконання такого виконавчого листа поширюється ЗУ «Про виконавче провадження» у редакції від 1999 р., яким встановлено строк 1 рік для пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Представником ОСОБА_1 адвокатом Войтович Л.В. 05.04.2024 р. на електронну адресу Вишневого відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) надіслано заяву із проханням поновити виконавче провадження № 58979766. Скасувати усі постанови, винесені у виконавчому провадженні № 58979766 (у тому числі і усі постанови про накладення арешту на майно та кошти ОСОБА_1 та про звернення стягнення на його заробітну плату). Повернути ОСОБА_1 усі грошові кошти, отримані Виконавцем внаслідок вжиття заходів з примусового виконання Рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 19 березня 2015 року по цивільний справі № 202/37108/13-ц. Винести постанову про відмову у прийнятті до провадження виконавчого листа № 202/37108/13-ц. Закрити виконавче провадження № 58979766 як таке, що відкрите без достатньої правової підстави.
Станом на дату подання даної скарги виконавчою службою не вчинено жодних із вищезазначених дій у зв`язку з чим просить визнати незаконною бездіяльність виконавця.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до ч.2 ст.450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду. неявка стягувача і боржника не є перешкодою для розгляду заяви.
Відповідно до ст. 447-1 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.
Відповідно до частини першої та другої статті 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.
Наслідком визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, відповідно до пункту 5 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» є закінчення виконавчого провадження.
Загалом підстави для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, можна поділити на дві групи: матеріально-правові та процесуально-правові.
Процесуально-правовими підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.
До матеріально-правових підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, можна віднести ті обставини, що свідчать про припинення обов`язку боржника з передбачених законом підстав.
Загальні підстави припинення цивільно-правових зобов`язань містяться у главі 50 розділу І книги п`ятої ЦК України. Так, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання.
Отже, перелік підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково не є виключним.
Зазначене узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 20 лютого 2019 року у справі № 2-4671/11.
У зазначеній категорії справ саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.
Сутність процедури визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню полягає, насамперед, у встановленні обставин та фактів, що свідчать про відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення, або наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа.
Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 24 червня 2020 року у справі № 520/1466/14-ц, від 09 вересня 2021 року у справі
№ 824/67/20, від 09 червня 2022 року у справі № 2-118/2001.
Визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, безпосередньо пов`язане із питанням набрання судовим рішення законної сили, одним із проявів якого є реалізованість й виконуваність судового рішення. 
Судом встановлено, що ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 липня 2024 року заяву ОСОБА_1 задоволено частково та ухвалено визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист № 202/37108/13-ц, виданий 17 жовтня 2017 року на виконання рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 19 березня 2015 року по цивільний справі № 202/37108/13-ц за позовною заявою Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до Публічного акціонерного товариства «Акцент Банк», ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості за кредитним договором; вирішено питання стосовно судових витрат; в іншій частині відмовлено.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 05 листопада 2024р ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 липня 2024 року – скасовано ,а у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню — відмовлено.
Таким чином, у суду нема жодної підстави визнавати дії головного державного виконавця Вишневого відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції неправомірною бездіяльністю оскільки виконавчі дії проводяться у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження».
Апеляційний суд не вбачає підстав визнавати бездіяльність державного виконавця у не скасуванні усіх постанов в межах виконавчого провадження № 58979766 виданого 17.10.2017 року у справі №202/37108/13-ц, оскільки не встановлено будь-яких порушень з боку останнього.
Що стосується вимог скарги щодо пропущеного строк для пред`явлення виконавчого листа до виконання.
З матеріалів справи вбачається, що постановою державного виконавця від 25.04.2019 року було відкрито ВП №58979766.
Вказаний виконавчий лист було видано 17.10.2017 року на підставі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 березня 2015 року, яке набрало законної сили 29.15.2016 року у справі №202/37108/13-ц.
На час вчинення зазначеної виконавчої дії набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.
Частиною п`ятою зазначеної статті, у редакції, яка була чинною на час винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві, встановлено, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.
Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяці.
У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника - з дня закінчення строку дії відповідної заборони (частина п`ята статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII).
Згідно з пунктом 5 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII, виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.
Тлумачення пункту 5 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII свідчить, що положення цього Закону застосовуються лише до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими не сплив на час набрання чинності цим Законом. Вказаним пунктом Закону не передбачено зворотної дії в часі і можливості застосування норм цього Закону до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання яких сплив на час набрання ним чинності.
Відповідно до пункту 7 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом 05 жовтня 2016 року виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.
Конституція України закріпила принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58). Це означає, що дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (пункт 4 рішення Конституційного Суду України від 05 квітня 2001 року у справі № 3-рп/2001).
Встановивши, що виконавчий лист було видано на час набрання чинності Законом України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII спірний виконавчий лист був чинним, перебував на виконанні у відділі ДВС колегія суддів вважає, що відсутні підстави вважати, що було пропущено строк для його пред`явлення.
Враховуючи викладене, оскільки судом першої інстанції при ухваленні рішення було порушено норми процесуального права, а саме неналежно повідомлення учасників справи, що є безумовною підставою для скасування судового рішення, колегія суддів вважає, що Індустріального районного суду м. Дніпра від 02 квітня 2026 року підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання неправомірною бездіяльності головного державного виконавця Вишневого відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Стебловської Юлії Олександрівни, заінтересовані особи: Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», ОСОБА_3 , Акціонерне товариство «Акцент Банк», Вишневий відділ державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), приватний виконавець виконавчого округу Київської області Валявський Олександр Анатолійович.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010року).
Заразом ніщо не вказує на те, що судом не дотримано принципу рівності що витікає із змісту частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року), 

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 задовольнити частково.
Ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпра від 02 квітня 2026 року скасувати.
У задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання неправомірною бездіяльності головного державного виконавця Вишневого відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Стебловської Юлії Олександрівни, заінтересовані особи: Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», ОСОБА_3 , Акціонерне товариство «Акцент Банк», Вишневий відділ державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), приватний виконавець виконавчого округу Київської області Валявський Олександр Анатолійович – відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Судді:          О.В. Халаджи

О.В. Агєєв

Т.П. Красвітна

Повний текст судового рішення складено 08 вересня 2026 року.

Головуючий- суддя         О. В. Халаджи