ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ 
8-й під`їзд, Держпром, майдан Свободи, 5, м. Харків, 61022 
тел. приймальня (057) 705-14-14, тел. канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41 
_______________________________________________________________________

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" вересня 2026 р. | м. Харків | Справа № 922/2354/26

Господарський суд Харківської області у складі:
судді Погорелової О.В 
при секретарі судового засідання Федоровій К.О.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу 
за позовом | Департаменту з благоустрою, відбудови та реконструкції Харківської міської ради, м. Харків
до | Товариства з обмеженою відповідальністю "Асент Інвест", м. Харків
про | визнання недійсними пунктів договору та стягнення коштів
за участю представників учасників справи:

позивача - Мельниченко Я.А.
відповідача - Лютянська Н.С., 

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Департамент з благоустрою, відбудови та реконструкції Харківської міської ради, звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Асент Інвест", відповідач, в якому просить суд:
- визнати недійсними пункти 3.1 та 3.7 договору №818 від 23.10.2023, укладеного між Управлінням з будівництва, ремонту та реконструкції Департаменту житлово-комунального господарства Харківської міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю "Асент Інвест", у редакції додаткової угоди №2 від 22.11.2023, в частині включення до ціни договору податку на додану вартість у сумі 646 107,41 грн;
- застосувати наслідки недійсності частини правочину, передбачені статтею 216 Цивільного кодексу України;
- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Асент Інвест" (код ЄДРПОУ 39789974) на користь Департаменту з благоустрою, відбудови та реконструкції Харківської міської ради (код ЄДРПОУ 04058516) безпідставно отримані кошти у сумі 646 107,41 грн, сплачені як податок на додану вартість у складі вартості робіт за договором № 818 від 23.10.2023;
- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Асент Інвест" на користь позивача судовий збір та інші судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи.

Ухвалою суду від 16.07.2026 позовна заява була прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.
Процесуальний рух справи відображено у відповідних ухвалах суду.

Відповідач проти позову заперечує та просить суд відмовити у його задоволенні з мотивів викладених у відзиві на позовну заяву, наданому до суду. Зокрема, відповідач вказує на те, що:
- метою виконання робіт за спірним договором було не створення нового об`єкта житлової нерухомості, не збільшення житлового фонду та не будівництво житла для подальшої передачі громадянам, а відновлення експлуатаційної придатності та безпеки вже існуючої будівлі без зміни її геометричних розмірів і функціонального призначення. Робочим проєктом передбачалося відновлення пошкоджених несучих та огороджувальних конструкцій, фасадів, покрівлі, приміщень загального користування, інженерних мереж і ліфтового обладнання, а також виконання заходів з адаптації будівлі до потреб маломобільних груп населення. Зазначений будинок належить до житлового фонду комунальної власності Харківської міської територіальної громади та перебуває на балансі КП “Жилкомсервіс”, що підтверджується актом комісійного обстеження об`єкта, пошкодженого внаслідок збройної агресії Російської Федерації, від 15.08.2022. Отже, за своєю фактичною, технічною та правовою природою спірний договір стосувався відновлення пошкодженого об`єкта комунального майна — його конструктивних елементів, місць загального користування, обладнання та інженерної інфраструктури, а не будівництва житла чи капітального ремонту квартир як самостійних об`єктів житлової нерухомості;
- задля обґрунтування зазначеної вимоги позивач посилається на положення статей 203, 215, 217 ЦК України, а також на положення ПК України, зокрема пункт 197.15 статті 197 ПК України. Водночас, такі посилання є необґрунтованими та не підтверджують наявності правових підстав для визнання недійсними положень договору. Позивачем не наведено належних аргументів та не надано належних доказів на підтвердження того, що на момент укладення спірного договору його зміст суперечив ЦК України, іншим актам цивільного законодавства або моральним засадам суспільства. Сторони договору мали необхідний обсяг цивільної та господарської правосуб`єктності, їх волевиявлення було вільним, відповідало їхній внутрішній волі та було спрямоване на реальне настання правових наслідків. Більше того, такі правові наслідки фактично настали: підрядник виконав передбачені договором роботи, замовник прийняв їх за актами виконаних будівельних робіт та здійснив оплату відповідно до умов договору. Отже, сам по собі подальший перегляд позивачем власної правової оцінки щодо податкового режиму операції не може свідчити про недійсність договору або його окремих положень на момент укладення;
- посилання позивача на положення ПК України як на підставу для визнання недійсними положень договору є помилковим. ПК України регулює відносини у сфері справляння податків і зборів, визначає порядок їх адміністрування, коло платників податків, їхні права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства. Водночас, ПК України не регулює договірні відносини між замовником і підрядником у частині погодження умов господарського договору, формування договірної ціни та виконання зобов`язань за договором будівельного підряду. Наявність спору щодо правильності застосування податкової пільги не є автоматичною підставою для визнання недійсними положень господарського договору. Для задоволення вимоги про визнання положень договору недійсними позивач повинен довести саме невідповідність цих положень вимогам цивільного законодавства на момент укладення договору, а не лише власне тлумачення податкової норми;
- позивач в обґрунтування своєї позиції стверджує, що операція з виконання робіт за спірним договором підлягала звільненню від оподаткування ПДВ відповідно до пункту 197.15 статті 197 ПК України. Відповідач вказує, що операції з постачання робіт за спірним договором не є операціями з будівництва житла у розумінні пункту 197.15 статті 197 ПК України, а тому підстави для звільнення їх від оподаткування ПДВ відсутні. У свою чергу, вартість виконаних робіт, акти приймання виконаних будівельних робіт за формою № КБ-2в, довідки за формою № КБ-3, податкові накладні та розрахунки за договором оформлювались з урахуванням ПДВ за ставкою 20 відсотків відповідно до умов договору та вимог податкового законодавства;
- спірний договір укладено за результатами закупівлі, ініційованої замовником. Саме замовник сформував предмет закупівлі, технічне завдання, очікувану вартість, проєкт договору, джерело фінансування, а також умови щодо ціни договору. Відповідач діяв у межах процедури закупівлі та не мав можливості в односторонньому порядку змінити правову конструкцію закупівлі або виключити з договірної ціни ПДВ, якщо така ціна була передбачена документацією замовника та погоджена сторонами. Договірна ціна була узгоджена сторонами, відображена у договорі, додаткових угодах та первинних документах. Замовник прийняв виконані роботи без зауважень, підписав акт виконаних робіт та довідку форми КБ-3, після чого здійснив оплату. Отже, на момент виконання договору між сторонами існувала чинна та належна правова підстава для проведення розрахунків. Позивач фактично намагається переглянути погоджену договірну ціну після виконання договору та прийняття робіт, що суперечить принципам правової визначеності, добросовісності та стабільності господарського обороту. ПДВ був складовою погодженої сторонами договірної ціни, яка впливала на структуру цінової пропозиції відповідача, кошторисні розрахунки, податковий облік та фінансову модель виконання договору. Виключення ПДВ із ціни договору після його виконання фактично змінює економічний результат договору заднім числом;
- ПДВ є непрямим податком, який включається до вартості товарів, робіт і послуг, однак безпосереднє відрахування такого податку до бюджету здійснюють суб`єкти господарювання — платники ПДВ. Позивач не надав доказів того, що відповідач не задекларував відповідні податкові зобов`язання з ПДВ або не сплатив їх до бюджету. Позивач також не довів, що сума 646 107,41 грн залишилася саме у майновій сфері відповідача та була збережена ним як власна вигода. За відсутності таких доказів неможливо стверджувати про наявність шкоди бюджету або про безпідставне збагачення відповідача. Навпаки, у разі відображення відповідних податкових зобов`язань у податковому обліку відповідача та їх сплати до бюджету, стягнення з відповідача цієї ж суми на користь позивача створюватиме ризик подвійного майнового тягаря для підрядника;
- застосування до спірних правовідносин статті 1212 ЦК України є необґрунтованим. Договір був чинним, не визнавався недійсним на момент виконання, роботи були виконані, прийняті замовником та оплачені відповідно до погоджених сторонами умов. Чинний договір є достатньою та належною правовою підставою для набуття майна, у тому числі отримання грошових коштів;
- позивач обрав спосіб захисту у вигляді визнання недійсними положень договору в частині включення ПДВ до договірної ціни та стягнення відповідної суми як безпідставно отриманих коштів. Водночас такий спосіб захисту не відповідає характеру спірних правовідносин. Фактично позивач просить суд не усунути недійсність правочину, а ретроспективно змінити погоджену сторонами договірну ціну після виконання робіт, їх прийняття та оплати. Визнання недійсними окремих положень щодо ціни договору після його виконання не відновлює порушене право позивача, оскільки позивач не довів самого факту порушення такого права. Крім того, позивач не довів, що виключення ПДВ із договірної ціни не змінить економічного балансу договору, структури витрат підрядника, кошторисних розрахунків і податкового обліку відповідача. Застосування обраного позивачем способу захисту фактично призведе до зміни фінансового результату вже виконаного договору заднім числом, що суперечить принципам правової визначеності, добросовісності та стабільності господарського обороту. Отже, обраний позивачем спосіб захисту є неефективним та не відповідає характеру заявленого спору, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

У судовому засіданні 10.09.2026 представник позивача підтримав позов у повному обсязі та просив суд його задовольнити.
Присутній у судовому засіданні 10.09.2026 представник відповідача проти позову заперечував та просив суд відмовити у його задоволенні.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками справи докази, заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, суд встановив наступне.

23.10.2023 між Управлінням з будівництва, ремонту та реконструкції Департаменту житлово-комунального господарства Харківської міської ради, яке діяло як Замовник, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Асент Інвест", як Підрядником, був укладений договір № 818 (далі — договір). 
Після укладення договору відбулася зміна найменування та організаційні зміни Замовника. Так, рішенням Харківської міської ради від 28.02.2024 №542/24 “Про внесення змін до структури виконавчих органів Харківської міської ради 8 скликання” Управління з будівництва, ремонту та реконструкції Департаменту житлово-комунального господарства Харківської міської ради, код ЄДРПОУ 04058516, перейменовано на Департамент з благоустрою, відбудови та реконструкції Харківської міської ради. Відповідно до пункту 1.3 розділу 1 Положення про Департамент з благоустрою, відбудови та реконструкції Харківської міської ради, затвердженого рішенням Харківської міської ради від 09.12.2020 №7/20 у редакції рішення від 21.10.2024 №648/24, Департамент є правонаступником Управління з будівництва, ремонту та реконструкції Департаменту житлово-комунального господарства Харківської міської ради у зв`язку з перейменуванням. Згідно з пунктом 2.2 розділу 2 зазначеного Положення Департамент у межах своїх повноважень має право укладати від свого імені угоди з юридичними та фізичними особами, набувати майнових та особистих немайнових прав, нести обов`язки, бути позивачем, відповідачем і третьою особою в суді. Отже, Департамент з благоустрою, відбудови та реконструкції Харківської міської ради є належним позивачем у цій справі, оскільки є правонаступником замовника за договором № 818 від 23.10.2023, має необхідний обсяг цивільної та процесуальної правоздатності.
Відповідно до пункту 1.2 договору підрядник зобов`язався виконати аварійно-відновлювальні роботи (капітальний ремонт) багатоквартирного житлового будинку по вул. Великій Кільцевій, 6 в м. Харкові за кодом ДК 021:2015 — 45453000-7 “Капітальний ремонт і реставрація”. Обсяг виконання робіт визначено як одна робота.
У пункті 3.1 договору сторони погодили первісну ціну договору у розмірі 4 801 851,00 грн, у тому числі ПДВ (20 %) — 800 308,50 грн. 
Відповідно до пункту 3.5 договору джерелом фінансування визначено кошти бюджету Харківської міської територіальної громади, а пунктом 3.7 передбачено фінансування робіт згідно з обсягами капіталовкладень, затвердженими рішенням 15 сесії Харківської міської ради 8 скликання від 28.02.2023 №346/23, у тій самій сумі, у тому числі ПДВ.
Додатковою угодою №1 до договору, укладеною 23.10.2023, пункт 3.1 договору викладено в новій редакції, за якою ціна договору становить 4 763 810,58 грн, у тому числі ПДВ (20 %) — 793 968,43 грн. У цій же редакції змінено пункт 3.7 договору щодо обсягу фінансування.
Додатковою угодою №2 до договору, укладеною 22.11.2023, пункт 3.1 договору викладено в остаточній редакції: ціна договору становить 3 876 644,47 грн, у тому числі ПДВ (20 %) — 646 107,41 грн. Пункт 3.7 договору також викладено в новій редакції, за якою фінансування робіт за рахунок коштів бюджету Харківської міської територіальної громади складає 3 876 644,47 грн, у тому числі ПДВ (20 %) — 646 107,41 грн. Також зазначено строк виконання робіт - до 17.11.2023 та строк дії договору - до 28.11.2023.
Факт виконання та прийняття робіт за договором підтверджується довідкою про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за листопад 2023 року за формою КБ-3 і актом приймання виконаних будівельних робіт за договором від 23.10.2023. 
За зазначеними документами загальна вартість виконаних робіт становить 3 876 644,47 грн, з яких ПДВ — 646 107,41 грн.
На підставі платіжної інструкції № 880 від 16.11.2023 позивачем перераховано на користь ТОВ "Асент Інвест" 3 876 644,47 грн, у т.ч. ПДВ у сумі 646 107,41 грн. Фактичне виконання платежу підтверджено відміткою Казначейства від 17.11.2023.
Отже, у складі договірної ціни та фактично сплаченої вартості робіт відповідач отримав від позивача 646 107,41 грн як податок на додану вартість. 
Позивач вказує, що з огляду на характер робіт, об`єкт виконання та джерело фінансування, зазначена сума була включена до ціни договору всупереч пункту 197.15 статті 197 ПК України, а тому підлягає поверненню як безпідставно отримана. Роботи за договором стосувалися багатоквартирного житлового будинку, тобто об`єкта житлового фонду, та фінансувалися з бюджету Харківської міської територіальної громади, тому включення ПДВ до вартості цих робіт не відповідало імперативним приписам податкового законодавства. Пункти 3.1 та 3.7 договору у редакції додаткової угоди № 2 від 22.11.2023, у частині зазначення ПДВ у сумі 646 107,41 грн як складової ціни і фінансування, суперечать пункту 197.15 статті 197 ПК України і підлягають визнанню недійсними відповідно до статей 203, 215, 217 ЦК України.
Вказані обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). 
Водночас, відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.
Питання застосування положень ПК України у системному зв`язку з нормами статей 203, 215, 217, 625, 1212 ЦК України, вже неодноразово розглядалося Верховним Судом, висновки щодо їх застосування викладені касаційною інстанцією у постановах від 14.11.2023 у справі № 910/2416/23, від 23.05.2024 у справі № 911/1870/23, від 28.05.2024 у справі № 910/12151/23, від 10.09.2024 у справі № 922/4055/23, від 12.09.2024 у справі № 916/2677/23, від 17.09.2024 у справі № 915/1377/23 та від 18.09.2024 у справі № 916/3864/23.
Разом з тим, оскільки режим застосування нульової ставки не є тотожним режиму звільнення від оподаткування ПДВ, нарахування податкових зобов`язань з ПДВ за правилами, встановленими пунктом 198.5 статті 198 ПК України, постачальником при здійсненні операцій, що оподатковуються за нульовою ставкою ПДВ, не здійснюється.
Норми ПК України не передбачають можливості для платників податку - постачальників здійснювати вибір щодо застосування чи незастосування нульової ставки податку, оскільки застосування установленої діючим законодавством ставки податку є обов`язком, а не правом платника податку.
Як вбачається з предмета та підстав позову, недійсність спірних пунктів договору в частині умови про включення до ціни товару суми ПДВ позивач обґрунтовує тим, що така умова суперечить чинному законодавству, а саме, положеннями п.197.15 статті 197 ПК України щодо формування вартості робіт з урахуванням податку на додану вартість, який не підлягав нарахуванню, оскільки відповідна операція не підлягає оподаткуванню.
Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України: особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно; особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Аналіз положень наведеної норми дає підстави для висновку, що безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без певної правової підстави.
Частиною другою статті 1212 ЦК України встановлено, що положення глави 83 цього Кодексу застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.
За змістом положень глави 83 ЦК України для кондикційних зобов`язань, характерним є приріст майна в набувача без достатніх правових підстав; під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту.
Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином (висновок викладений у постанові Верховного Суду від 19.08.2025 у справі № 902/16/24).
При цьому, хоча ПДВ й включається до ціни товару, однак не є умовою договору про ціну в розумінні цивільного та господарського законодавства, оскільки не може встановлюватися (погоджуватися чи змінюватися) сторонами за домовленістю, тобто у договірному порядку (див. постанову Верховного Суду від 14.11.2023 у справі № 910/2416/23).
Визначення операцій як таких, які підлягають/не підлягають оподаткуванню ПДВ, належить до сфери публічно-правових, а не приватно-правових відносин.
Відтак, обов`язок (або його відсутність) щодо сплати ПДВ не може ставитися в залежність від волевиявлення сторін правочину, з огляду на публічно-правовий порядок правовідносин щодо справляння податків, оскільки знаходиться поза межами регулювання цивільного законодавства та контролюється державою в особі органів доходів та зборів.
Податковий кодекс України не є актом цивільного законодавства, а імперативно регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
Відповідно до частини першої статті 6 Податкового кодексу України податком є обов`язковий, безумовний платіж до відповідного бюджету або на єдиний рахунок, що справляється з платників податку відповідно до цього Кодексу.
Податок на додану вартість, визначений в підпункті 14.1.178 пункту 14.1 статті 14 ПК України, є непрямим податком, який нараховується та сплачується відповідно до норм розділу V цього Кодексу. Об`єктом оподаткування ПДВ є операції платників податку, зокрема, з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу (підпункт "а" пункту 185.1 статті 185 Податкового кодексу України).
Згідно з пунктом 185.1 ПК України об`єктом оподаткування ПДВ є операції з продажу товарів (робіт, послуг) на території України (як резидентами так і нерезидентами), ввезення товарів та послуг (включаючи оренду) та, відповідно, вивезення товарів та послуг за межі митної території України. Згідно з тим же ПК України ставки ПДВ можуть бути 0 %, 7 % та 20 % від бази оподаткування.
Відповідно до пункту 200-1.5 статті 200-1 ПК України з рахунку платника в системі електронного адміністрування податку на додану вартість перераховуються кошти до державного бюджету в сумі податкових зобов`язань з ПДВ, що підлягає сплаті за наслідками звітного податкового періоду, та на поточний рахунок платника податку за його заявою, яка подається до контролюючого органу у складі податкової звітності з ПДВ, у розмірі суми коштів, що перевищує суму задекларованих до сплати до бюджету податкових зобов`язань, та суми податкового боргу з податку.
Згідно з пунктом 200-1.6 статті 200-1 ПК України за підсумками звітного податкового періоду відповідно до задекларованих у податковій декларації результатів платником проводиться розрахунок з бюджетом у порядку, визначеному статтями 200 та 209 Податкового кодексу України.
Відповідно до пункту 19 Порядку електронного адміністрування податку на додану вартість, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 року № 569 (далі - Порядок № 569), за підсумками звітного (податкового) періоду відповідно до задекларованих у податкових деклараціях з податку результатів діяльності, а також у разі подання уточнюючих розрахунків до податкової декларації з податку, платником податку проводиться розрахунок з бюджетом у порядку, визначеному статтею 200 ПК України.
У разі недостатності коштів на електронному рахунку платника податку для сплати до бюджету узгоджених податкових зобов`язань платник податку у строки, встановлені ПК України для самостійної сплати податкових зобов`язань, перераховує на електронний рахунок необхідні кошти з поточного рахунка (пункт 22 Порядку № 569).
Згідно з пунктом 20 Порядку № 569 для перерахування до бюджету сум узгоджених податкових зобов`язань відповідно до поданої податкової декларації з ПДВ Державна податкова служба не пізніше ніж за три робочі дні до закінчення граничного строку, встановленого ПКУ для самостійної сплати податкових зобов`язань, надсилає Державній казначейській службі реєстр платників податку, в якому зазначаються найменування або прізвище, ім`я та по батькові платника податку, податковий номер або серія (за наявності) та номер паспорта (для фізичних осіб - підприємців, які мають відмітку в паспорті про право здійснювати будь-які платежі за серією (за наявності) та номером паспорта), індивідуальний податковий номер платника податку, звітний (податковий) період та сума податку, що підлягає перерахуванню до бюджету.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 2 Бюджетного кодексу України (далі - БК України) бюджетна система України - сукупність державного бюджету та місцевих бюджетів, побудована з урахуванням економічних відносин, державного і адміністративно-територіальних устроїв і врегульована нормами права.
Згідно з пунктами 1, 11, 23 частини першої статті 2 БК України бюджет - план формування та використання фінансових ресурсів для забезпечення завдань і функцій, які здійснюються відповідно органами державної влади, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування протягом бюджетного періоду. Бюджетні кошти (кошти бюджету) - належні відповідно до законодавства надходження бюджету та витрати бюджету. Доходи бюджету - податкові, неподаткові та інші надходження на безповоротній основі, справляння яких передбачено законодавством України (включаючи трансферти, плату за надання адміністративних послуг, власні надходження бюджетних установ).
Таким чином, податок на додану вартість - це непрямий податок, який входить в ціну товарів (робіт, послуг) та сплачується покупцем, але його облік та перерахування до державного бюджету здійснює продавець (податковий агент).
Податок на додану вартість складає кошти бюджету у вигляді податкових надходжень.
Отже, виконання відповідачем у цій справі власного зобов`язання зі справляння до Державного бюджету України спірної суми ПДВ є відповідальністю останнього.
Матеріали справи не містять, а судом не встановлено порушення відповідачем вимог податкового законодавства за спірними господарськими операціями.
За наведених обставин, в цьому випадку відсутні підстави стверджувати про порушення інтересів держави внаслідок вибуття з її володіння спірної суми грошових коштів у розмірі 646 107,41 грн, оскільки такі кошти підлягають сплаті відповідачем у вигляді податку в дохід Державного бюджету України, незалежно від волі останнього, а контроль за виконанням такого обов`язку законом покладено на органи доходів і зборів.
Відтак, у розумінні положень статті 1212 ЦК України відповідач не є кінцевим набувачем спірних грошових коштів.
Тобто, на час звернення позивача до суду з цим позовом фактичний володілець грошових коштів в сумі 646 107,41грн не змінився, оскільки набувачем спірного майна (грошових коштів у вигляді ПДВ) є саме Держава Україна.
За сформованою практикою Верховного Суду, зокрема і в постанові від 14.10.2019 у справі №910/6642/18, із змісту статті 16 ЦК України та завдання господарського судочинства, визначеного у частині першій статті 2 ГПК України, випливає, що, вирішуючи господарський спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.
Позивач, звертаючись до суду з позовною заявою, на виконання у тому числі приписів статей 13, 74 ГПК України, зобов`язаний довести наявність порушення його прав та законних інтересів, а суд, у свою чергу, перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для захисту прав позивача.
Тобто на позивача покладається обов`язок довести, яким чином порушується його право або законний інтерес, а суд лише після підтвердження таких доводів може надавати оцінку усім обставинам спірних відносин, оскільки відсутність порушених прав чи інтересів є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Крім того, суди мають надавати оцінку щодо можливості поновлення права/захисту інтересу в обраний позивачем спосіб. Подібна за змістом правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 25.10.2022 у справі № 910/11884/24.
Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 під охоронюваними законом інтересами необхідно розуміти прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Отже, охоронюваний законом інтерес є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони.
З огляду на відсутність підстав стверджувати про порушення в цьому випадку інтересів держави внаслідок вибуття з її володіння спірної суми грошових коштів у розмірі 646 107,41 грн, суд приходить до висновку про відсутність порушеного права позивача, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
Подібні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 13.08.2026 у справі №911/1553/25 та у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 17.07.2026 у справі № 910/6530/24.
Згідно ч. 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За змістом ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України). Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.
Щодо інших аргументів сторін, суд зазначає, що вони були досліджені у судовому засіданні та не наводяться в рішенні суду, позаяк не покладаються судом в основу цього судового рішення, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа “Серявін проти України”, рішення від 10.02.2010).
Відповідно до положень ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається на позивача.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст. ст. 12, 13, 73, 74, 76-79, 91, 129, 232, 233, 236 - 241 Господарського процесуального кодексу України, суд - 

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Відповідно до ст. 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Згідно ст.ст. 256, 257 ГПК України, рішення може бути оскаржене до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Позивач - Департамент з благоустрою, відбудови та реконструкції Харківської міської ради (61003, м. Харків, м. Конституції, 7, код ЄДРПОУ 04058516).
Відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Асент Інвест" (61001, м. Харків, вул. Плеханівська, 65, код ЄДРПОУ 39789974).

Повне рішення підписано 17 вересня 2026 року. 

Суддя | | О.В. Погорелова