ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
79014, місто Львів, вулиця Личаківська, 128
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06.08.2026 Справа № 914/3859/25 

За позовом: | Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Ріел-Естейт Груп», м. Львів
до відповідача: | Товариства з обмеженою відповідальністю «Т-Стиль», м. Хмельницький
про: | стягнення заборгованості та штрафу
| Суддя – Крупник Р.В. Секретар – Мисик-Семен М.М.
Представники сторін:
від позивача: | Юзьків В.М. – адвокат;
від відповідача: | Сухий О.В. – адвокатка.

СУДОВІ ПРОЦЕДУРИ.
Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія Ріел-Естейт Груп» (надалі – Позивач, ТОВ «Компанія Ріел-Естейт Груп») звернулося до Господарського суду Львівської області із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Т-Стиль» (надалі – Відповідач, ТОВ «Т-Стиль») про стягнення заборгованості та штрафу.
Ухвалою від 18.12.2025 суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі, розгляд справи ухвалив здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначив на 19.01.2026.
Підготовче засідання 19.01.2026 не відбулося у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю судді Крупника Р.В. (у період з 15.01.2026 по 23.01.2026 включно).
Ухвалою від 27.01.2026 суд призначив підготовче засідання на 16.02.2026.
У підготовчих засіданнях 16.02.2026, 09.03.2026 суд оголошував перерву, востаннє до 03.04.2026 до 10:00 год. Крім того, у судовому засіданні 09.03.2026 залишено без розгляду заяву позивача про збільшення розміру позовних вимог (вх. №664/26 від 16.02.2026), прийнято до розгляду заяву позивача про збільшення розміру позовних вимог (вх. №1050/26 від 09.03.2026) та ухвалено здійснювати подальший розгляд справи з урахуванням такої.
Підготовче засідання 03.04.2026 не відбулося у зв`язку із оголошенням повітряної тривоги на території Львівської області.
Ухвалою від 06.04.2026 суд призначив підготовче засідання на 08.05.2026.
Ухвалою від 08.05.2026 закрито підготовче провадження у справі та призначено розгляд справи по суті на 15.06.2026.
Ухвалою від 15.06.2026 відкладено судове засідання на 06.07.2026.
У судових засіданнях 06.07.2026, 23.07.2026 суд оголошував перерву, востаннє до 27.07.2026.
У судовому засіданні 27.07.2026 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення, оголошення котрого відклав на 06.08.2026.
Представник позивача з`явився у судове засідання 06.08.2026. У свою чергу, представниця відповідача взяла участь у судовому засіданні 06.08.2026 у режимі відеоконференції.

ДОВОДИ СТОРІН.
Доводи позивача.
Позов обґрунтовано тим, що 19.07.2024 між позивачем (орендодавець) та відповідачем (орендар) укладено Договір оренди нежитлового приміщення №Ч/ГЛ, на виконання якого відповідачу було передано у строкове платне користування нежитлове приміщення на цокольному поверсі загальною площею 796 кв.м., що є частиною торгово-офісного центру за адресою: Львівська обл., м. Червоноград, вул. Героїв Майдану, буд. 10.
Як стверджує позивач, відповідач порушив свої зобов`язання за договором та не вніс орендну плату за період з грудня 2025 року по березень 2026 року у розмірі 817`722,35 грн. Крім того, ним неодноразово допускалося прострочення у внесенні орендних платежів, а саме у квітні, травні, жовтні, листопаді 2025 року, січні і лютому 2026 року.
Вказане стало підставою для звернення до суду із цим позовом про стягнення 4`238`426,33 грн., з яких 817`722,35 грн. борг та 3`420`703,98 грн. штраф.

Доводи відповідача.
Відповідач заперечив проти задоволення позову, посилаючись на те, що прострочення сплати оренди настало внаслідок дії форс-мажорних обставин – знищення обстрілом російської федерації орендованої ним швейної фабрики за адресою: Хмельницька обл., м. Волочиськ, вул. Незалежності, 2а. Про вказану обставину відповідач неодноразово повідомляв позивача, однак останній належним чином не реагував. Зважаючи на це, він вважає, що він має бути звільнений від договірної відповідальності 
Відповідач також стверджує, що договірні відносини сторін припинилися 19.12.2025 у зв`язку із дією форс-мажорних обставин більше трьох місяців та подання ним повідомлення про дострокове розірвання договору. Здійснений ним гарантійний платіж позивач повинен був зарахувати в погашення оренди за грудень 2025 року.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.
19.07.2024 між позивачем (орендодавець) та відповідачем (орендар) укладено Договір оренди нежитлового приміщення №Ч/ГЛо (надалі – Договір), згідно із пунктами 1.1, 1.4 якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нежитлове приміщення на цокольному поверсі загальною площею 796 кв.м., що є частиною торгово-офісного центру, який розташований за адресою: Львівська обл., м. Червоноград, вул. Героїв Майдану, буд. 10, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2556257446120, для здійснення господарської діяльності, яка відповідає господарській діяльності орендаря (Т.1; а.с. 11-21).
Пунктами 1.5, 2.1 Договору встановлено, що орендодавець повинен передати приміщення орендарю протягом 21-го календарного дня з дня підписання сторонами договору, а орендар в день передачі приміщення орендодавцем зобов`язаний прийняти приміщення і підписати акт приймання-передачі, який є невід`ємною частиною договору. Датою відкриття приміщення є 16-ий календарний день з дня підписання сторонами акту приймання-передачі.
На виконання умов Договору, позивач передав, а відповідач прийняв в оренду відповідне нежитлове приміщення, що підтверджується Актом приймання-передачі від 02.09.2024 (Т.1; а.с. 22).
Сторони погодили, що для цілей Договору, у зв`язку із пристосуванням орендарем приміщення під потреби орендаря, розмір орендної плати за період з дня підписання сторонами акту приймання-передачі до дати відкриття становить 100,00 грн., у т.ч. ПДВ. 3 дати відкриття орендар сплачує орендну плату щомісячно за кожен календарний місяць користування приміщенням по час належного повернення приміщення орендодавцю. Протягом 3 календарних днів з дати підписання договору орендар здійснює передоплату фіксованої орендної плати за повний календарний місяць, починаючи з дати відкриття, та передоплату з фіксованої орендної плати (гарантійний платіж) за останній місяць оренди в розмірі по 4`776,00 долари США за офіційним курсом гривні до долара США, встановленим Національним банком України станом на дату виставлення орендодавцем рахунку, а у випадку не виставлення такого рахунку орендодавцем – станом на дату здійснення платежу (пункти 3.6, 3.7 Договору).
Відповідач здійснив передоплату фіксованої оренди за повний календарний місяць та передоплату з фіксованої оренди (гарантійний платіж) за останній місяць оренди в загальному розмірі 393`708,60 грн. (196`854,30 х 2) (Т.1; зворотна сторона а.с. 214-215).
Згідно із підпунктом 3.1.1 пункту 3.1 Договору, починаючи з дати відкриття, розмір орендної плати в місяць за користування приміщенням складається з щомісячної фіксованої орендної плати та щомісячної плати від товарообігу та розраховується за наступною формулою: ОП (розмір орендної плати в місяць з ПДВ) = ОП_фікс (щомісячна фіксована плата з ПДВ) + ОП_го (щомісячна плата від товарообігу з ПДВ). При цьому розмір щомісячної фіксованої плати розраховується за такою формулою: ОП_фікс = Пл*ОС, де Пл – це площа приміщення, що визначена в акті приймання-передачі, а ОС – орендна плата за 1 кв.м. приміщення, що становить суму в гривнях, у т.ч. ПДВ, що еквівалентно 6 доларам США за офіційним курсом гривні до долара США, встановленим Національним банком України станом на дату виставлення орендодавцем рахунку, а у випадку невиставлення такого рахунку – станом на дату здійснення платежу.
Вказана в підпункті 3.1.1 пункту 3.1. Договору ОП_фікс визначена в гривнях у еквіваленті до доларів США, тому сторони погодили, що орендна плата за користування приміщенням підлягає сплаті орендарем орендодавцю в національній валюті України – гривнях, згідно з курсом гривні до долара США, встановленим Національним банком України станом на дату виставлення орендодавцем рахунку, а у випадку не виставлення такого рахунку орендодавцем – станом на дату здійснення платежу. Сторони погодили, що у випадку збільшення курсу гривні до долара США згідно з офіційним курсом, встановленим Національним банком України, ОП_фікс підлягає сплаті орендарем орендодавцю згідно з курсом гривні до долара США, встановленим Національним банком України станом на дату виставлення орендодавцем рахунку, а у випадку не виставлення такого рахунку орендодавцем – станом на дату здійснення платежу.
Відповідно до пункту 3.3 Договору щомісячна фіксована орендна плата ОП_фікс здійснюється щомісячно, не пізніше 25 числа поточного місяця за наступний місяць в безготівковій формі, шляхом банківського переказу на поточний рахунок орендодавця. Орендар здійснює всі фіксовані та погоджені сторонами в договорі чи його додатках оплати самостійно без рахунку згідно з договором. При цьому, неотримання рахунку орендарем не звільняє його від сплати відповідних платежів та не є підставою для продовження строків проведення розрахунків.
Позивач виставив відповідачу ряд рахунків на оплату за спірний період з грудня 2025 року по березень 2026 року на суму 817`722,35 грн. (Т.1; а.с. 27, 144, 145, 198), а саме:
1) за грудень 2025 року №Р11-002091 від 21.11.2025 на суму 201`331,80 грн.;
2) за січень 2026 року №Р12-003893 від 20.12.2025 на суму 202`203,42 грн.,
3) за лютий 2026 року №Р01-004147 від 21.01.2026 на суму 206`647,01 грн.,
4) за березень 2026 року №Р03-000383 від 04.03.2026 на суму 207`540,12 грн.
Судом встановлено, що відповідач у встановлені Договором строки не здійснив орендних платежів за спірний період. У зв`язку із цим, за ним обліковується борг у розмірі 817`722,35 грн.
Позивач також виставляв відповідачу рахунки на оплату за квітень 2025 року №Р03-001419 від 20.03.2025 на суму 198`552,65 грн., за травень 2025 року №Р04-001369 від 22.04.2025 на суму 197`623,72 грн., за жовтень 2025 року №Р09-002313 від 19.09.2025 на суму 197`004,28 грн., за листопад 2025 року №Р10-001439 від 21.10.2025 на суму 200`989,36 грн. (Т.1; а.с. 23-26).
Відповідні рахунки відповідач оплатив у повному обсязі, однак допустив прострочення у здійсненні платежів, зокрема:
- оплату за квітень 2025 року потрібно було провести до 25.03.2025, а фактично оплату здійснено 31.03.2025 (прострочення 5 днів) (Т.1; а.с. 211);
- оплату за травень 2025 року потрібно було провести до 25.04.2025, а фактично оплату здійснено 28.04.2025 (прострочення 2 дні) (Т.1; зворотна сторона а.с. 210);
- оплату за жовтень 2025 року потрібно було провести до 25.09.2025, а фактично оплату здійснено 31.10.2025 (прострочення 35 днів) (Т.1; а.с. 208);
- оплату за листопад 2025 року потрібно було провести до 25.10.2025, а фактично оплату здійснено 27.11.2025 (прострочення 32 дні) (Т.1; а.с. 207).
Як передбачено пунктом 6.2 Договору, у випадку прострочення орендарем виконання зобов`язань з оплати оренди, орендар сплачує орендодавцю штраф у розмірі місячної фіксованої орендної плати за користування приміщенням за кожне таке прострочення. При цьому, у випадку прострочення орендарем виконання зобов`язань з оплати оренди більше як на один місяць, орендар сплачує орендодавцю штраф у розмірі трьох місячних фіксованих орендних плат за користування приміщенням за кожне таке прострочення.
У зв`язку із допущеним відповідачем простроченням у здійсненні орендних платежів, позивач здійснив нарахування штрафу у загальному розмірі 3`420`703,98 грн., який складається зі штрафу за квітень 2025 року у розмірі 198`552,65 грн., за травень 2025 року у розмірі 197`623,72 грн., за жовтень 2025 року у розмірі 591`012,84 грн. (197`004,28 х 3), за листопад 2025 року у розмірі 602`968,08 грн. (200`989,36 х 3), за грудень 2025 року у розмірі 603`995,40 грн. (201`331,80 х 3), за січень 2026 року у розмірі 606`610,26 грн. (202`203,42 х 3), за лютий 2026 року у розмірі 619`941,03 грн. (206`647,01 х 3).
Пунктами 8.1, 8.3-8.5 Договору встановлено, що сторони звільняються від відповідальності за невиконання (неналежне виконання) умов договору у випадку, якщо таке невиконання (неналежне виконання) є наслідком настання обставин форс-мажору (обставин непереборної сили), що обґрунтовано не залежать від сторін і унеможливлюють виконання сторонами відповідних умов договору, проте не звільняються від обов`язку виконати свої зобов`язання відповідно до умов договору після припинення форс-мажору.
Постраждала від форс-мажору сторона протягом 3 календарних днів з дня, коли їй стало відомо про форс-мажор, повинна повідомити іншу сторону в письмовій формі про початок та достовірно відомий або прогнозований час припинення дії форс-мажору, повну інформацію про характер впливу форс-мажору на виконання договору, а також протягом 3 календарних днів з дня, коли їй стало відомо про припинення форс-мажору, повинна повідомити іншу сторону в письмовій формі про таке припинення. Якщо будь-яке із зазначених повідомлень не було направлено у вказаний строк, сторона, яка повинна була його направити, несе відповідальність за збитки іншої сторони, які стали результатом того, що таке повідомлення не було направлене. Обставини форс-мажору (обставини непереборної сили) повинні бути засвідчені сертифікатом Торгово-промислової палати України або її регіональним підрозділом.
Звільнення від відповідальності за цим договором унаслідок форс-мажору матиме місце лише в разі надання стороною, яка постраждала від форс-мажору, протягом 40 (сорока) календарних днів з дня, коли їй стало відомо про форс-мажор, іншій стороні сертифікату Торгово-промислової палати України.
Якщо форс-мажор діє або достовірно відомо, що буде діяти, впродовж строку, який перевищує 3 місяці, будь-яка з сторін має право припинити дію цього договору (відмовитися від цього договору), попередивши про це іншу сторону не пізніше ніж за 15 (п`ятнадцять) календарних днів до дати припинення. При цьому сторони здійснюють взаємні розрахунки щодо виконаної частини договору.
З матеріалів справи вбачається, що 10.09.2025 одне із приміщень ТОВ «Т-Стиль» в м. Волочиськ Хмельницької області, яке перебувало в його користуванні згідно із Договором позички від 31.12.2024 (Т.1; а.с. 56-57), зазнало ракетного обстрілу держави-агресорки та було пошкоджене разом із майном відповідача, котре в ньому знаходилося. Вказане підтверджується Актом обстеження об`єкта пошкодженого внаслідок військових дій від 17.09.2025, Витягом з ЄДРСР про реєстрацію кримінального провадження №22025240000000148 від 10.09.2025 та Звітом з технічного обстеження об`єкта будівництва, пошкодженого внаслідок бойових дій, спричинених збройною агресією російської федерації від 17.11.2025 (Т.1; а.с. 48-54, 58-84).
У зв`язку із пошкодженням частини виробництва, ТОВ «Т-Стиль» вело листування з позивачем щодо перегляду умов сплати орендної плати за Договором для можливості відновити свій фінансовий стан, що вбачається зі змісту листа №12-09 від 22.09.2025 (Т.1; а.с. 166-167).
Надалі, у листі №24-10 від 24.10.2025 відповідач просив вважати припиненим Договір з 22.10.2025 у зв`язку із настанням форс-мажору (Т.1; а.с. 168-169), а у листі №24-11 від 24.11.2025 – просив надати 50% знижку за орендою, починаючи з листопада 2025 року до першого кварталу 2026 року (Т.1; а.с. 170-171).
Листом №05-12 від 05.12.2025 відповідач поінформував позивача про те, що обставини форс-мажору тривають понад три місяці, а тому він розриває Договір на підставі пункту 8.5, починаючи з 19.12.2025 (Т.1; а.с. 172-175).
Листом №15-12 від 15.12.2025 відповідач направив позивачу примірники акту приймання-передачі приміщення для повернення майна з користування та додаткову угоду №1 від 19.12.2025 про розірвання Договору за взаємною згодою сторін з 20.12.2025 (Т.2; а.с. 15-18).
Позивач не підписував ні акту приймання-передачі приміщення з повернення майна з користування, ні додаткової угоди №1 від 19.12.2025 про розірвання Договору.

ОЦІНКА СУДУ.
Статтею 759 Цивільного кодексу України (надалі – ЦК України) передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
З матеріалів справи вбачається, що між позивачем (орендодавець) та відповідачем (орендар) укладено Договір оренди нежитлового приміщення №Ч/ГЛо від 19.07.2024, на виконання якого позивач передав відповідачу у строкове платне користування для здійснення господарської діяльності нежитлове приміщення на цокольному поверсі загальною площею 796 кв.м., що є частиною торгово-офісного центру, який розташований за адресою: Львівська обл., м. Червоноград, вул. Героїв Майдану, буд. 10.
Відповідно до частини 1 статті 762 ЦК України за найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Приписами частини 5 статті 762 ЦК України встановлено, що плата за найм (оренду) майна вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.
Умови щодо сплати орендних платежів сторони погодили у пунктах 3.1, 3.3, 3.6, 3.7 Договору. Зокрема, фіксована орендна плата ОП_фікс здійснюється щомісячно, не пізніше 25 числа поточного місяця за наступний місяць в безготівковій формі, шляхом банківського переказу на поточний рахунок орендодавця.
Як передбачено частиною 1 статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Судом встановлено, що відповідач неналежним чином виконував свої обов`язки за Договором, вносячи платежі на корись позивача несвоєчасно та не в повному обсязі. У зв`язку із цим, у нього утворився борг за спірний період з грудня 2025 року по березень 2026 року у розмірі 817`722,35 грн.
Здійснивши перерахунок розміру заборгованості з орендної плати, суд зазначає, що такий обраховано позивачем правильно, у відповідності до умов укладеного Договору, з урахуванням офіційного курсу гривні до долара США, встановленим Національним банком України. Будь-яких зауважень щодо арифметичної неправильності цього розрахунку відповідачем не висловлювалося.
А тому, зважаючи на те, що доказів повної чи часткової сплати вказаної суми заборгованості відповідачем до суду подано не було, суд дійшов висновку про законність і обґрунтованість позовної вимоги позивача про стягнення основного боргу у розмірі 817`722,35 грн. та наявність підстав для її задоволення у повному обсязі.
Задовольняючи позовну вимогу про стягнення основного боргу, суд враховує, що у матеріалах справи відсутні докази припинення між сторонами орендних відносин в спірний період.
Хоча відповідач і звертався до позивача із листом про припинення договірних відносин та надав підписаний зі своєї сторони примірник додаткової угоди про розірвання Договору, позивач не вчинив зустрічних дій спрямованих на прийняття запропонованих відповідачем умов щодо розірвання Договору з 20.12.2025 та не підписав відповідної додаткової угоди.
В цей же час, відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 1 статті 651 ЦК України).
Як вбачається з укладеного між сторонами Договору, його умовами не передбачено право орендаря в односторонньому порядку відмовлятися від договору чи змінювати його умови, за винятком випадку існування форс-мажорних обставин.
Що стосується аргументів відповідача про те, що Договір було розірвано у грудні 2025 року на підставі пункту 8.5 у зв`язку із настанням форс-мажорних обставин, то суд відхиляє такі, позаяк у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази настання форс-мажору. Зокрема, відповідач не надав суду сертифікату Торгово-промислової палати України або її регіонального підрозділу про настання обставин непереборної сили, що передбачено укладеним сторонами Договором.
Що стосується наданих відповідачем Акту обстеження об`єкта пошкодженого внаслідок військових дій від 17.09.2025, Витягу з ЄДРСР про реєстрацію кримінального провадження №22025240000000148 від 10.09.2025 та Звіту з технічного обстеження об`єкта будівництва, пошкодженого внаслідок бойових дій, спричинених збройною агресією російської федерації від 17.11.2025, то суд зазначає, що ключовою ознакою форс-мажору є причинно-наслідковий зв`язок між форс-мажорними обставинами та неможливістю виконати конкретне зобов`язання.
Разом з тим, відповідні документи не підтверджують, що саме через обстріл орендованого відповідачем приміщення у Хмельницькій області він не може виконати зобов`язання зі сплати орендних платежів за користування приміщенням, розташованим на території Львівської області, яке виникло на підставі Договору.
Що стосується доводів відповідача про те, що з 09.12.2025 його магазин уже не представлений у торговому центрі, то такі не впливають на чинність Договору та його обов`язковість до виконання сторонами, з огляду на наведені положення статей 525, 651 ЦК України.
Таким чином, суд визнає безпідставними доводи відповідача про припинення орендних відносин в спірний період та констатує наявність підстав для застосування до нього заходів відповідальності за неналежне виконання умов Договору.
Крім цього, оскільки орендні відносини сторін в спірний період тривали, то відсутні підстави для зарахування проведеного відповідачем гарантійного платежу за останній місяць оренди в погашення заявленого до стягнення основного боргу.
Позивачем також заявлено до стягнення 3`420`703,98 грн. штраф, який нараховано на підставі пункту 6.2 Договору у зв`язку із простроченням внесення відповідачем орендних платежів.
Здійснивши відповідний перерахунок, суд дійшов висновку, що заявлена до стягнення сума штрафу обрахована правильно, а тому позивач має право на її стягнення із відповідача.
Водночас, відповідач заявив клопотання про зменшення штрафу на 90%, посилаючись на те, що прострочення настало внаслідок форс-мажорних обставин. Повне задоволення вимоги про стягнення штрафу призведе до безпідставного збагачення позивача, негативно вплине на діяльність відповідача та покладатиме на нього надмірний фінансовий тягар.
Надаючи оцінку відповідним доводам, суд зазначає, що виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки до її розумного розміру (постанова Верховного Суду від 30.03.2021 у справі №902/538/18).
У постанові від 16.03.2021 у справі №922/266/20 Верховний Суд зазначає, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним із принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Неустойка спрямована на забезпечення компенсації майнових втрат постраждалої сторони. Для того, щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було би передбачити.
Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки), майновий стан сторін.
При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, і за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду, зокрема, від 03.07.2019 у справі №917/791/18, від 22.10.2019 у справі №904/5830/18, від 13.01.2020 у справі №902/855/18, від 04.02.2020 у справі № 918/116/19.
З огляду на наведені положення законодавства та правові позиції Верховного Суду, проаналізувавши доводи відповідача, а також докази подані на їх підтвердження, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення клопотання ТОВ «Т-Стиль».
Задля дотримання розумного балансу між інтересами сторін суд вважає за можливе зменшити розмір неустойки, який підлягає стягненню із відповідача за квітень 2025 року у розмірі 198`552,65 грн. та за травень 2025 року у розмірі 197`623,72 грн., на 90%, враховуючи незначну тривалість прострочення (2 та 5 днів), повне внесення орендних платежів за ці місяці та надмірність розміру штрафу, який дорівнює розміру місячної орендної плати. Відтак, за ці місяці загальний розмір штрафу, який суд стягує із відповідача, становить 39`617,64 грн. (396`176,37 х 10/100).
Що стосується штрафу за період з жовтня 2025 року по лютий 2026 року у загальному розмірі 3`024`527,61 грн., то такий підлягає зменшенню на 50%, тобто до 1`512`263,80 грн. (3`024`527,61 х 50/100), враховуючи повне внесення орендних платежів за жовтень та листопад 2025 року та відносно незначний період прострочення за ці місяці, а також надмірність розміру штрафу, який дорівнює розміру трьохмісячної орендної плати.
На переконання суду, стягнення штрафу у повному обсязі матиме наслідком невиправдане збагачення позивача, якому внаслідок прострочення виконання відповідачем своїх зобов`язань фактично буде сплачено суми рівні тримісячній орендній платі понад належні до сплати орендні платежі. За таких умов позивач отримує істотно більшу економічну вигоду від порушення відповідачем строків оплати, ніж від належного виконання Договору, що суперечить компенсаційній природі неустойки та призводить до необґрунтованого дисбалансу між наслідками порушення для відповідача і фактичними втратами позивача.
У рішенні Конституційного Суду України №7-рп/2013 від 11.07.2013 наголошено, що наявність у кредитора можливості стягувати зі споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може лягати непомірним тягарем для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.
Крім того, суд не залишає поза увагою, що виробничі потужності відповідача зазнали обстрілу російської федерації, що очевидно ускладнило його повсякденну діяльність й вимагало значних часових і фінансових затрат для того, щоб налагодити свою господарську діяльність.
Підсумовуючи викладене, загальна сума штрафу, яка підлягає стягненню із відповідача на користь позивача, становить 1`551`881,44 грн. (1`512`263,80 + 39`617,64).
Стягнення такої суми компенсує ТОВ «Компанія Ріел-Естейт Груп» негативні наслідки, пов`язані з порушенням відповідачем зобов`язань за Договором. Стягнення ж з відповідача неустойки у повному обсязі буде неспівмірним з можливими негативними наслідками від порушення зобов`язання.
Суд також зазначає, що штраф є лише санкцією за невиконання зобов`язання, а не основним боргом, а тому при зменшенні його розміру позивач не несе значного негативного наслідку для свого фінансового становища, та, на думку суду, отримає належний захист своїх майнових прав та інтересів.

СУДОВІ ВИТРАТИ.
У відповідності до частини 1 статті 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно із пунктом 2 частини 1 статті 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Зважаючи на задоволення позовних вимог, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у розмірі 50`816,12 грн.
Позивачем також заявлено до стягнення 93`500,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частини 1, пункту 1 частини 3 статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу.
Пункт 12 частини 3 статті 2 ГПК України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначає відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Суд зазначає, що метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Так, частиною 1 статті 124 ГПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.
У позовній заяві вказано, що судові витрати, які позивач очікує понести у зв`язку із розглядом справи складаються із витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 40`000,00 грн. (Т.1; а.с. 6).
Відповідно до частини 8 статті 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Згідно із частиною 2 статті 126 ГПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Як передбачено частиною 3 статті 126 ГПК України, для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Остаточну суму судових витрат на професійну правничу допомогу позивач визначив у розмірі 93`500,00 грн., на підтвердження чого ним надано:
1) Договір про надання правничої допомоги №01/08 від 22.08.2023, згідно із яким ТОВ «Компанія Ріел-Естейт Груп» (клієнт) доручає, а адвокат Юзьків Василь Мар`янович (виконавець) приймає на себе зобов`язання забезпечити надання правничої допомоги клієнту на умова і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні та документально підтверджені для виконання договору (Т.2; а.с. 102-110).
Пунктами 4.1-4.3 цього Договору передбачено, що за надання правничої допомоги клієнт сплачує виконавцю гонорар з розрахунку 2`500,00 грн. за годину роботи адвоката. Під «годиною роботи» розуміється астрономічна година часу, яка була витрачена адвокатом безпосередньо на надання юридичних послуг клієнту. Тарифікація здійснюється по 1/2 години. Сторони додатково погодили, що за надання правничої допомоги з представництва інтересів клієнта в судах шляхом участі адвоката в судовому засіданні (фізично чи в режимі відеоконференції) клієнт сплачує адвокату гонорар в твердому розмірі 3`000,00 грн. за одне судове засідання незалежно від кількості затрачених адвокатом годин в судовому засіданні. Будь-які виїзди адвоката в рамках надання клієнту правничої допомоги мінімально тарифікуються в розмірі однієї години роботи. Суми гонорару зазначаються адвокатом в актах про надання правової допомоги.
2) Акт приймання-передачі результатів наданої професійної правничої допомоги №01/08-1А від 20.07.2026 на суму 93`500,00 грн. із детальним зазначенням переліку наданих послуг, а також часу, витраченого на їх надання (Т.1; а.с. 128-130).
У матеріалах справи наявний також ордер серії АТ №1079456 від 11.09.2024, виданий адвокату Юзьківу В.М., який провадить адвокатську діяльність індивідуально, та свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ІФ №001429 від 21.12.2018 (Т.1; а.с. 31-32).
Здійснивши аналіз та оцінку представлених позивачем доказів понесення ним витрат на професійну правничу допомогу у справі, суд дійшов висновку, що факт надання позивачу професійної правничої допомоги підтверджується матеріалами справи.
За змістом частини 4 статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Необхідно зазначити, що на підставі критеріїв, які визначені в частині 4 статті 126 ГПК України, суд має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката лише за клопотанням іншої сторони. При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5, 6 статті 126 ГПК України).
Відповідачем заявлено клопотання про зменшення розміру витрат позивача на професійну правничу допомогу до 58`000,00 грн., що уможливлює застосування судом при вирішенні питання про стягнення судових витрат положень частини 4 статті 126 ГПК України критеріями. Відповідач вказує, що безпідставним є покладення на нього: (1) витрат позивача, які стосуються забезпечення позову у справі №914/3859/25, адже суд першої та апеляційної інстанції відмовили у вжитті пропонованих позивачем заходів забезпечення; (2) одночасно витрат із участі адвоката у судових засіданнях і транспортних витрат в межах міста для забезпечення участі у судових засіданнях; (3) витрат із участі адвоката у судовому засіданні 03.04.2025, яке не відбулося; (4) витрат із підготовки заяв про збільшення позовних вимог і додаткових пояснень щодо збільшення позовних вимог, адже такі є суто технічними, а представник позивача мав можливість здійснити розрахунок однією дією.
При здійсненні розподілу судових витрат суд також керуватиметься положеннями статті 129 ГПК України, зокрема критеріями, що визначені частинами п`ятою сьомою та дев`ятою статті 129 ГПК України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення чи заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами).
Верховний Суд неодноразово (наприклад, в постанові від 25.05.2021 у справі №910/7586/19) висловлював правову позицію про те, що під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою - сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, як за клопотанням сторони, так і з власної ініціативи може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, повністю або частково у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу.
Крім цього, виробленою практикою Верховного Суду деталізовано як критерії, які суд з власної ініціативи може застосовувати при вирішенні питання про повну чи часткову відмову у відшкодуванні витрат на правову допомогу, так і їх порядок застосування. Зокрема:
1) Визначаючи суму відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України»), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (постанови КГС ВС від 10.10.2018 у справі №910/21570/17, від 14.11.2018 у справі №921/2/18, від 11.12.2018 у справі №910/2170/18, від 10.10.2019 у справі №909/116/19, від 18.03.2021 у справі №910/15621/19, постанова ВПВС від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц).
2) Вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин справи, зокрема, ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи (постанови КГС ВС від 03.10.2019 у справі №922/445/19, від 01.06.2018 у справі №904/8478/16).
З урахуванням наведених вище норм процесуального законодавства України та правових позицій Верховного Суду, вирішуючи питання, щодо стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, суд вважає за можливе зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу, які розподіляються позивачу.
Покладення на відповідача витрат, які стосуються забезпечення позову у справі №914/3859/25, не відповідатиме критерію розумності, адже такі витрати не були необхідними, враховуючи відмову судів у вжитті пропонованих позивачем заходів забезпечення. Загальна сума відповідних витрат становить 25`500,00 грн., з яких 10`000,00 грн. на підготовку заяви про забезпечення позову, 10`000,00 грн. на підготовку апеляційної скарги на ухвалу суду про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, 3`000,00 грн. за участь у судовому засіданні 11.03.2025 у суді апеляційної інстанції, 2`500,00 грн. транспортних витрат з доїзду до Західного апеляційного господарського суду.
Відповідні висновки суду стосуються і витрат у розмірі 5`000,00 грн. на підготовку клопотання про збільшення розміру позовних вимог (вх. №664/26 від 16.02.2026), яке суд залишив без розгляду за клопотанням представника позивача.
Що стосується витрат у розмірі 5`000,00 грн. за підготовку додаткових пояснень щодо заяви про збільшення розміру позовних вимог, то покладення таких на відповідача буде не справедливим, адже їх подання обумовлене неналежною підготовкою позивачем заяви про збільшення позовних вимог в частині обґрунтування того, що подана заява не має наслідком одночасну зміну предмета і підстав позову. З огляду на такий недолік, суд зобов`язував представника позивача надати відповідні пояснення.
Решта витрат вартістю 58`000,00 грн. (93`500,00 - 25`500,00 - 5`000,00 - 5`000,00), на переконання суду, є обґрунтованими.
Суд не погоджується з доводами відповідача про безпідставність окремого нарахування транспортних витрат поряд із фіксованою оплатою участі адвоката у судових засіданнях, з огляду на таке.
Як вбачається зі змісту пунктів 4.1-4.3 Договору про надання правничої допомоги №01/08 від 22.08.2023, сторони розмежували оплату безпосередньої участі адвоката у судовому засіданні та оплату часу, витраченого на виїзд адвоката у зв`язку з наданням правничої допомоги. При цьому фіксований гонорар за участь у судовому засіданні та оплата часу, пов`язаного з виїздом адвоката, є самостійними складовими гонорару, порядок визначення яких був вільно погоджений сторонами договору. Відповідно до принципу свободи договору сторони вправі самостійно визначати порядок та умови оплати професійної правничої допомоги, а погоджений сторонами механізм формування гонорару є обов`язковим для них. Сам по собі факт окремого визначення вартості виїзду адвоката до місця надання правничої допомоги не свідчить про подвійне нарахування оплати, якщо такі умови прямо передбачені договором та підтверджені належними доказами.
З урахуванням цього, суд зазначає, що транспортні витрати адвоката позивача на добирання до суду 03.04.2026 підлягають стягненню, попри те, що судове засідання у цей день не відбулося у зв`язку із оголошенням повітряної тривоги, оскільки відповідна послуга є окремою та самостійною, а її надання не обумовлене обов`язковою участю у судовому засіданні. До того ж, представник позивача не міг передбачити, що судове засідання 03.04.2026 не відбудеться, а тому цілком правомірно намагався забезпечити особисту явку.
Витрати із підготовки заяви про збільшення розміру позовних вимог (вх. №1050/26 від 09.03.2026) у розмірі 2`500,00 грн. підлягають стягненню із відповідача, враховуючи задоволення відповідної заяви судом. Крім того, подання такої заяви не було зумовлене помилкою позивача при проведенні розрахунків, а стало наслідком реалізації ним права на здійснення донарахування основного боргу та штрафу.
У постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі №905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі №922/2685/19 вказано, що зменшуючи розмір витрат на професійну правничу допомогу, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Таким чином, врахувавши наявність заперечень відповідача щодо розміру стягнення правової допомоги, складність справи, характер, обсяг та зміст наданих адвокатом послуг, час, необхідний для надання відповідних послуг, обставини даної справи, суд, керуючись критеріями реальності (дійсності та необхідності) наданих послуг, пов`язаності цих послуг із розглядом справи №914/3859/25, співмірності та розумності їх розміру, доходить висновку, що розумним та справедливим розміром витрат на професійну правничу допомогу позивача буде 58`000,00 грн. Вказана сума грошових коштів підлягає стягненню із відповідача.
Керуючись статтями 2, 12, 42, 123, 126, 129, 222, 233, 236, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд –

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Т-Стиль» (29000, м. Хмельницький, вул. Шухевича Романа, буд. 6; код ЄДРПОУ 35750435) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Ріел-Естейт Груп» (79031, м. Львів, вул. Скорини, буд. 32 кв. 77; код ЄДРПОУ 40746462) 817’ 722,35 грн. основного боргу, 1’ 551’ 881,44 грн. штрафу та 50’ 816,12 грн. судового збору.
3. У задоволенні решти вимог відмовити.
4. Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Ріел-Естейт Груп» про стягнення витрат на професійну правничу допомогу – задовольнити частково.
5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Т-Стиль» (29000, м. Хмельницький, вул. Шухевича Романа, буд. 6; код ЄДРПОУ 35750435) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Ріел-Естейт Груп» (79031, м. Львів, вул. Скорини, буд. 32 кв. 77; код ЄДРПОУ 40746462) 58’ 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.
6. Накази видати після набрання рішенням законної сили відповідно до статті 327 ГПК України.
7. Рішення набирає законної сили відповідно до статті 241 ГПК України та може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені статтями 256, 257 ГПК України.
Веб-адреса сторінки суду http://lv.arbitr.gov.ua на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі, що розглядається.

Повне рішення складено та підписано 20.08.2026.

Суддя Крупник Р.В.