ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.07.2026 м. Дніпро
Справа № 5009/761/12

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Кошлі А.О. (доповідач) суддів: Демчини Т.Ю., Стефанів Т.В.,
за участі:
секретаря судового засідання: Кахикало А.С.
представника позивача – Калінін М.В.
представника відповідача (апелянт) – Седляров В.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» на ухвалу Господарського суду Запорізької області від 21.05.2026 (у складі колегії суддів: головуючого судді Науменка А.О., суддів: Зінченко Н.Г., Мірошниченка М.В.) у справі № 5009/761/12
за заявою Державного підприємства «Енергоринок» про зобов`язання подати звіт про виконання ухвали суду
за позовом: Державного підприємства «Енергоринок» (вулиця Симона Петлюри, будинок 27, місто Київ, 01032; ідентифікаційний код юридичної особи 21515381)
до відповідача: Акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» (вулиця Сталеварів, 14, місто Запоріжжя, 69035; ідентифікаційний код юридичної особи 00130926)
за участю третьої особи: Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (вулиця Городецького, 13, місто Київ, 01001; ідентифікаційний код юридичної особи 00015622)
про стягнення заборгованості за мировою угодою,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог та ухвал суду першої інстанції:
Державне підприємство «Енергоринок» (далі — ДП «Енергоринок», стягувач) звернулося до Господарського суду Запорізької області із позовом до Акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» (далі — АТ «Запоріжжяобленерго», боржник) про стягнення заборгованості за куповану електроенергію.
Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 20.06.2012 у справі № 5009/761/12 затверджено мирову угоду між ДП «Енергоринок» та АТ «Запоріжжяобленерго», за умовами якої боржник зобов`язаний погасити основний борг за куповану електроенергію, який виник за січень, лютий, березень, червень, липень, листопад 2011 року в розмірі 216 500 390,00 грн; інфляційні нарахування у розмірі 3 384 109,33 грн; 3 % річних у розмірі 4 093 549,12 грн; пеню у розмірі 10 000,00 грн; 0,1 % штрафу у розмірі 5 000,00 грн; судовий збір у розмірі 65 640,00 грн, всього — 224 058 688,45 грн. Загальний строк погашення заборгованості встановлено до 31 травня 2022 року. Провадження у справі припинено.
23.01.2026 ДП «Енергоринок» звернулося до Господарського суду Запорізької області із заявою про зобов`язання АТ «Запоріжжяобленерго» подати звіт про виконання ухвали суду у справі № 5009/761/12 в порядку статті 345-1 ГПК України.
Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 02.02.2026 заяву ДП «Енергоринок» задоволено, зобов`язано АТ «Запоріжжяобленерго» у строк до 02.04.2026 надати суду звіт про виконання ухвали суду від 20.06.2012 у справі № 5009/761/12.
01.04.2026 АТ «Запоріжжяобленерго» подало до суду звіт про виконання ухвали суду. Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 16.04.2026 відмовлено у прийнятті зазначеного звіту та зобов`язано боржника у строк до 11.05.2026 надати суду новий звіт.
11.05.2026 АТ «Запоріжжяобленерго» подало до суду повторний звіт про виконання ухвали суду.
Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 21.05.2026 у справі № 5009/761/12 ухвалено:
1. Відмовити у прийнятті звіту Акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго», ідентифікаційний код юридичної особи 00130926 (вул. Сталеварів, 14, м. Запоріжжя, 69035) про виконання ухвали Господарського суду Запорізької області від 20.06.2012 у справі № 5009/761/12.
2. Зобов`язати Акціонерне товариство «Запоріжжяобленерго», ідентифікаційний код юридичної особи 00130926 (вул. Сталеварів, 14, м. Запоріжжя, 69035) у строк до 18.08.2026 надати суду звіт про виконання ухвали Господарського суду Запорізької області від 20.06.2012 у справі № 5009/761/12.
Приймаючи оскаржувану ухвалу, місцевий господарський суд виходив з того, що ухвалою Господарського суду Запорізької області від 20.06.2012 затверджено мирову угоду між сторонами, яка набрала законної сили з моменту її прийняття та є обов`язковою до виконання. Заборгованість боржника, підтверджена зазначеною ухвалою, виникла ще у 2011 році за куповану електроенергію і залишається невиконаною понад 14 років. Станом на 01.05.2026 залишок основного боргу становить 111 554 828,04 грн. За період з 01.04.2026 по 07.05.2026 боржником погашено лише 850 000,00 грн.
Суд першої інстанції встановив, що АТ «Запоріжжяобленерго» є суб`єктом господарювання державного сектору економіки, оскільки держава через створене нею АТ «Українські розподільні мережі» (100 % акцій якого належить державі) володіє 60,2475 % акцій АТ «Запоріжжяобленерго», що забезпечує їй право вирішального впливу на діяльність товариства відповідно до частини 3 статті 3 Закону України «Про управління об`єктами державної власності». Суд також послався на постанову Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2024 у справі № 917/1212/21, згідно з якою державне майно, передане до статутного капіталу акціонерного товариства, 100 % акцій якого залишається у власності держави, до моменту завершення процедури приватизації є державною власністю.
Суд зазначив, що звіт боржника не відповідає вимогам частини 2 статті 345-3 ГПК України, оскільки не містить доказів повного виконання ухвали суду, а також відомостей про орієнтовні строки виконання рішення суду у повному обсязі та їх обґрунтування. Боржник не додав до звіту жодного належного доказу, що підтверджує об`єктивні обставини, які перешкоджають виконанню ухвали суду, та не спростував наявність на його рахунках грошових коштів, достатніх для здійснення розрахунків із стягувачем. Суд також зазначив, що з матеріалів виконавчого провадження стягувачу стало відомо про отримання боржником у червні 2025 року 35,5 млн грн дивідендів від ТОВ «Запоріжжяелектропостачання». Суд послався на практику Європейського суду з прав людини щодо обов`язковості виконання судових рішень та зазначив, що зупинення виконавчого провадження не позбавляє боржника обов`язку добровільно виконати судове рішення.
Підстави, з яких порушено питання про перегляд судового рішення та узагальнені доводи апеляційної скарги:
Не погодившись із ухвалою Господарського суду Запорізької області від 21.05.2026 у справі № 5009/761/12, Акціонерне товариство «Запоріжжяобленерго» звернулося до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу Господарського суду Запорізької області від 21.05.2026 у справі № 5009/761/12 скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ДП «Енергоринок» про встановлення судового контролю та зобов`язання АТ «Запоріжжяобленерго» подавати звіти про виконання судового рішення у зв`язку з відсутністю правових підстав.
Апеляційна скарга обґрунтована наступним:
Апелянт зазначає, що оскаржувана ухвала є незаконною, прийнятою з грубим порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Право на апеляційне оскарження реалізується на підставі частини 1 статті 345-4 ГПК України, яка передбачає можливість оскарження ухвали суду, постановленої за результатами розгляду звіту боржника.
Скаржник вказує, що частина 2 статті 345-1 ГПК України містить вичерпний та імперативний перелік суб`єктів, щодо яких суд має право встановити судовий контроль у формі зобов`язання подати звіт, а саме: орган державної влади, орган місцевого самоврядування, суб`єкт господарювання державного або комунального сектору економіки. Зазначений перелік є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає, а застосування цієї норми до суб`єктів, які не входять до вказаного переліку, є виходом суду за межі своїх процесуальних повноважень.
АТ «Запоріжжяобленерго» за своєю організаційно-правовою формою є акціонерним товариством — юридичною особою приватного права, яка здійснює комерційну господарську діяльність з метою отримання прибутку. До 30.10.2023 власником 60,247548 % акцій у статутному капіталі АТ «Запоріжжяобленерго» була Держава Україна в особі Міністерства енергетики України. Проте з 30.10.2023 власником зазначеного пакету акцій є АТ «Українські розподільні мережі» на підставі договору купівлі-продажу акцій від 26.10.2023. Таким чином, з 30.10.2023 державі безпосередньо не належить 60,247548 % акцій у статутному капіталі АТ «Запоріжжяобленерго», тобто товариство не є господарським товариством, у статутному капіталі якого 50 відсотків акцій належать державі, в розумінні частини 3 статті 3 Закону України «Про управління об`єктами державної власності».
Скаржник наголошує, що відповідно до частини 9 статті 11 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» майно, внесене до статутного капіталу, є власністю самого акціонерного товариства, що свідчить про перехід правовідносин власності з площини державного управління в площину корпоративного управління між двома господарюючими суб`єктами. Опосередковане володіння акціями через іншу юридичну особу не є тотожним прямому державному управлінню. Факт втрати державою в особі Міністерства енергетики України статусу власника акцій у аналогічних правовідносинах з операторами систем розподілу вже встановлений судовою практикою, зокрема ухвалою Господарського суду Черкаської області від 14.02.2024 у справі № 925/1142/18.
Скаржник також посилається на те, що відповідно до офіційних відомостей, розміщених на веб-порталі Фонду державного майна України, АТ «Запоріжжяобленерго» не входить до «Переліку суб`єктів господарювання державного сектору економіки», що є єдиним легітимним джерелом інформації про належність підприємств до державного сектору економіки. Відомості з офіційних державних реєстрів та переліків, оприлюднені уповноваженим органом державної влади, є офіційною позицією держави щодо статусу конкретного суб`єкта.
Крім того, скаржник зазначає про порушення судом першої інстанції правил розподілу тягаря доказування, передбачених статтею 74 ГПК України. Ініціюючи питання про встановлення судового контролю, стягувач (ДП «Енергоринок») був зобов`язаний надати суду належні, допустимі та достовірні докази того, що боржник належить до суб`єктного кола частини 4 статті 345-1 ГПК України, зокрема надати офіційний витяг з Реєстру Фонду. Проте в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували статус АТ «Запоріжжяобленерго» як підприємства державного сектору економіки. Суд першої інстанції, в порушення статей 74, 86 ГПК України, не зажадав таких доказів від стягувача, не дослідив фактичний правовий статус боржника і протиправно переклав тягар доказування на АТ «Запоріжжяобленерго».
Узагальнені доводи інших учасників провадження у справі:
Державне підприємство «Енергоринок» подало відзив на апеляційну скаргу, згідно якого заперечує проти апеляційної скарги АТ «Запоріжжяобленерго» та вважає її безпідставною, необґрунтованою, а тому такою, що не підлягає задоволенню, посилаючись на наступне:
ДП «Енергоринок» зазначає, що чинне господарське процесуальне законодавство передбачає чітку процедуру (стадійність) встановлення судового контролю за виконанням судових рішень, регламентовану нормами статей 345-1 — 345-4 ГПК України. Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 02.02.2026 заяву ДП «Енергоринок» про зобов`язання АТ «Запоріжжяобленерго» подати звіт про виконання судового рішення задоволено, при цьому боржник не висував заперечень щодо поданої заяви. Відповідно до частини 6 статті 345-2 ГПК України ухвала суду про задоволення заяви та зобов`язання боржника подати звіт є остаточною і оскарженню не підлягає, а заперечення на таку ухвалу включаються до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене частиною першою статті 345-4 ГПК України.
ДП «Енергоринок» звертає увагу, що АТ «Запоріжжяобленерго» не подавало апеляційної скарги на ухвалу від 16.04.2026 та відповідно не заперечувало щодо задоволення ухвалою від 02.02.2026 заяви про зобов`язання подати звіт. Таким чином, питання можливості та правомірності застосування до боржника судового контролю за виконанням рішення суду вирішено ухвалою від 02.02.2026 та не оскаржувалося боржником, що виключає можливість скаржника оскаржувати подальші ухвали суду не по суті, а з процедурних питань.
ДП «Енергоринок» також зазначає, що до заяви про зобов`язання подати звіт було додано статут АТ «Запоріжжяобленерго», структуру власності та витяг з ЄДР на підтвердження обґрунтованості застосування до боржника норм частини 4 статті 345-1 ГПК України, що спростовує доводи скаржника щодо порушення судом розподілу тягаря доказування. Господарським судом Запорізької області в ухвалі від 02.02.2026, яка набрала законної сили, правильно встановлено, що згідно з даними витягу з ЄДР засновником АТ «Запоріжжяобленерго» є Міністерство палива та енергетики України, дані про кінцевого бенефіціарного власника відсутні, що є ознакою суб`єкта господарювання державного сектору економіки. Держава через створене нею АТ «Українські розподільні мережі» (100 % акцій якого належить державі) володіє 60,2475 % акцій АТ «Запоріжжяобленерго», що забезпечує їй право вирішального впливу на діяльність товариства.
ДП «Енергоринок» посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2024 у справі № 917/1212/21, згідно з якою державне майно, передане до статутного капіталу акціонерного товариства, 100 % акцій якого залишається у власності держави, до моменту завершення процедури приватизації є державною власністю. Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку про те, що власником майна, переданого до статутного капіталу товариства, є саме це товариство, а не держава. Завершення процедури приватизації 60,2475 % державної частки АТ «Запоріжжяобленерго» не відбулося, вказана частка продовжує перебувати у власності держави.
Щодо посилання скаржника на ухвалу Господарського суду Черкаської області від 14.02.2024 у справі № 925/1142/18, ДП «Енергоринок» вважає його безпідставним та нерелевантним, оскільки правові висновки формують суди вищих інстанцій, а не суди першої інстанції; спірні правовідносини, суб`єктний склад та фактичні обставини справ є різними; в зазначеній ухвалі не розглядалося питання правомірності встановлення судового контролю.
Щодо доводів скаржника про відсутність АТ «Запоріжжяобленерго» в Реєстрі (переліку) суб`єктів господарювання державного сектору економіки, ДП «Енергоринок» зазначає, що наповненість Реєстру залежить від надання або ненадання відповідної інформації суб`єктами управління, а відсутність певної особи в Реєстрі остаточно не свідчить про відсутність у неї статусу суб`єкта господарювання державного сектору економіки, оскільки такий статус формується на підставі ознак та характеристик, визначених частиною 3 статті 3 Закону України «Про управління об`єктами державної власності», і лише додатково підтверджується включенням до відповідного Реєстру. Нормативне регулювання ведення Реєстру зазнало суттєвих змін, про що свідчить постанова Кабінету Міністрів України від 07.01.2026 № 15.
Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України не скористався правом подати відзив на апеляційну скаргу, що відповідно до частини 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Процедура апеляційного провадження в апеляційному господарському суді:
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.06.2026 для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: головуючого судді Кошлі А.О. (доповідач), суддів: Стефанів Т.В., Демчини Т.Ю.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 09.06.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» на ухвалу Господарського суду Запорізької області від 21.05.2026 у справі № 5009/761/12. Витребувано з Господарського суду Запорізької області матеріали справи № 5009/761/12. Розгляд справи призначено у судовому засіданні на 14.07.2026 о 12:00 годині.
14.07.2026 у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину постанови Центрального апеляційного господарського суду.
Обставини справи, встановлені судом апеляційної інстанції та оцінка апеляційним господарським судом доводів учасників провадження у справі і висновків суду першої інстанції:
Заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту судового рішення, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази у справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, а також доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів апеляційного господарського суду встановила, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню в силу наступного:
Предметом апеляційного оскарження є ухвала Господарського суду Запорізької області від 21.05.2026 у справі № 5009/761/12, якою відмовлено у прийнятті звіту АТ «Запоріжжяобленерго» про виконання ухвали Господарського суду Запорізької області від 20.06.2012 у справі № 5009/761/12 та зобов`язано боржника у строк до 18.08.2026 надати суду новий звіт про виконання зазначеної ухвали.
Апелянт оскаржує зазначену ухвалу, посилаючись на те, що суд першої інстанції неправильно визначив правовий статус АТ «Запоріжжяобленерго» як суб`єкта господарювання державного сектору економіки, що призвело до безпідставного застосування частини 4 статті 345-1 ГПК України та встановлення судового контролю за виконанням судового рішення. Апелянт також зазначає про порушення судом правил розподілу тягаря доказування, передбачених статтею 74 ГПК України, оскільки стягувач не надав належних доказів належності боржника до суб`єктного кола зазначеної норми.
З урахуванням доводів і вимог апеляційної скарги, в порядку частини 1 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, колегією суддів не перевіряється правильність висновків суду першої інстанції в частині неоспорюваних сторонами обставин справи відносно того, що:
— 20.06.2012 ухвалою Господарського суду Запорізької області у справі № 5009/761/12 затверджено мирову угоду між ДП «Енергоринок» та АТ «Запоріжжяобленерго», за умовами якої боржник зобов`язаний погасити заборгованість у загальному розмірі 224 058 688,45 грн із загальним строком погашення до 31 травня 2022 року;
— 07.04.2016 державним виконавцем ВПВР ДДВС МЮУ винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 50759564;
— 20.03.2024 державним виконавцем винесено постанову про зупинення вчинення виконавчих дій у ВП № 50759564, а 06.01.2026 — постанову про поновлення вчинення виконавчих дій;
— ухвала Господарського суду Запорізької області від 20.06.2012 у справі № 5009/761/12 станом на час розгляду справи залишається невиконаною в повному обсязі;
— за період з 01.04.2026 по 07.05.2026 боржником погашено основний борг на загальну суму 850 000,00 грн;
— залишок основного боргу станом на 01.05.2026 становить 111 554 828,04 грн;
— 23.01.2026 ДП «Енергоринок» звернулося до суду із заявою про зобов`язання АТ «Запоріжжяобленерго» подати звіт про виконання ухвали суду;
— ухвалою від 02.02.2026 заяву ДП «Енергоринок» задоволено, зобов`язано боржника надати звіт у строк до 02.04.2026;
— ухвалою від 16.04.2026 відмовлено у прийнятті першого звіту боржника та зобов`язано надати новий звіт у строк до 11.05.2026;
— 11.05.2026 боржником подано повторний звіт про виконання ухвали суду;
— АТ «Запоріжжяобленерго» є юридичною особою — правонаступником усіх прав та обов`язків Державної акціонерної Енергопостачальної компанії «Запоріжжяобленерго»;
— АТ «Українські розподільні мережі» утворено згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 29.11.2022 № 1336, 100 % акцій якого належить державі;
— з 30.10.2023 власником 60,247548 % акцій у статутному капіталі АТ «Запоріжжяобленерго» є АТ «Українські розподільні мережі».
Щодо правової кваліфікації спірних правовідносин, колегія суддів зазначає наступне.
В силу статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.
В силу статті 1291 КонституціїУкраїни суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
За умовами частини другої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Частинами першою, другою статті 18 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Статтею 326 Господарського процесуального кодексу України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (рішення Конституційного Суду України №18-рп/2012 від 13.12.2012).
Відповідно до рішення Конституційного Суду України №11-рп/2012 від 25.04.2012 невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.
Приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» унормовано, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
За умовами пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У рішенні по справі «Деркач та Палек проти України» Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи трибуналі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, даний пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Однак це право було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду однієї зі сторін. Важко уявити, щоб пункт 1 статті 6 Конвенції детально описував процедурні гарантії, які надано сторонам, - справедливість, відкритість і оперативність проваджень, - і не передбачав би гарантій виконання судових рішень. Тлумачення статті 6 Конвенції як положення, що лише гарантує право на звернення до суду та проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуації, несумісної з принципом верховенства права, який Високі Договірні Сторони зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, виконання судового рішення має розглядатися як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6 (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бурдов проти Росії»).
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини право доступу до суду включає право на виконання судового рішення без надмірних затримок. За певних обставин така затримка може бути виправданою, але вона не може бути такою, що спотворює сутність гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції права (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії»).
У рішенні по справі «Чіжов проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатись, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Глоба проти України» пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia (серед іншого), захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Також суд зазначає, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції. Насамкінець, суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності.
В силу статті 339 Господарського процесуального кодексу України судовий контроль за виконанням судових рішень у господарських справах здійснює суд, який розглянув справу як суд першої інстанції. Суд може здійснювати судовий контроль за виконанням судового рішення у порядку, встановленому цим розділом.
Відтак суд може здійснювати судовий контроль за виконанням судового рішення у порядку, встановленому розділом VI «Судовий контроль за виконанням судових рішень» Господарського процесуального кодексу України.
Тобто чинним процесуальним законом встановлено право суду встановити судовий контроль за виконанням судових рішень. При цьому, такий контроль встановлюється у разі, якщо судове рішення не виконується зобов`язаною стороною тривалий час без поважних на те підстав.
Водночас застосування інституту судового контролю є диспозитивним правом суду, яке може використовуватися в залежності від наявності об`єктивних обставин, які підтверджені належними та допустимими доказами.
Саме з метою забезпечення права особи на ефективний судовий захист в господарському судочинстві існує інститут судового контролю за виконанням судового рішення.
Судовий контроль це спеціальний вид провадження в господарському судочинстві, відмінний від позовного, що має спеціальну мету та полягає не у вирішенні нового спору, а у перевірці всіх обставин, що перешкоджають виконанню такого рішення суду та відновленню порушених прав особи заявника.
Відповідно до частин першої, другої статті 345-1 Господарського процесуального кодексу України суд, який розглянув справу як суд першої інстанції, за письмовою заявою стягувача може зобов`язати боржника подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення у господарських справах: 1) про захист ділової репутації; 2) що виникають з відносин, пов`язаних із захистом економічної конкуренції, обмеженням монополізму в господарській діяльності, захистом від недобросовісної конкуренції; 3) в інших спорах немайнового характеру. Стягувач може звернутися до суду із заявою, передбаченою частиною першою цієї статті, в разі невиконання боржником судового рішення та за умови відкриття виконавчого провадження.
Якщо боржником, який не виконує судове рішення, є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, суб`єкт господарювання державного або комунального сектору економіки, суд за письмовою заявою стягувача та за умови відкриття виконавчого провадження зобов`язує такого боржника подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення незалежно від характеру спору (частина четверта статті 345-1 Господарського процесуального кодексу України).
З матеріалів справи вбачається, що постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 07.04.2016 відкрито виконавче провадження № 50759564 з виконання ухвали Господарського суду Запорізької області від 20.06.2012 про затвердження мирової угоди у справі № 5009/761/12.
20.03.2024 державним виконавцем ВПВР ДДВС МЮУ винесено постанову про зупинення вчинення виконавчих дій у ВП №50759564, а 06.01.2026 постанову про поновлення вчинення виконавчих дій.
Отже, апеляційний господарський суд встановив факт наявності відкритого виконавчого провадження з примусового виконання ухвали Господарського суду Запорізької області від 20.06.2012 про затвердження мирової угоди у справі № 5009/761/12.
Згідно з пунктами 1.1, 1.2 статуту Акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго», затвердженого рішенням річних загальних зборів акціонерів, оформленим протоколом № 36 від 07.05.2025, вказане товариство є юридичною особою із новим найменуванням у результаті проведення державної реєстрації змін до Статуту ПАТ «Запоріжжяобленерго» у відповідності до Закону України «Про акціонерні товариства». Публічне акціонерне товариство «Запоріжжяобленерго» було новим найменуванням Відкритого акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго», що було новим найменуванням Державної акціонерної енергопостачальної компанії «Запоріжжяобленерго», заснованої відповідно до Указу Президента України від 4 квітня 1995 року № 282/95 «Про структурну перебудову в електроенергетичному комплексі України».
Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № 36151799 від 20.10.2025 засновником (учасником) Акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» є Міністерство енергетики та вугільної промисловості України.
29.11.2022 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №1336 «Про утворення Акціонерного товариства «Українські розподільні мережі», згідно з якою утворено Акціонерне товариство «Українські розподільні мережі», 100% акцій якого належить державі та повноваження з управління корпоративними правами держави у статутному капіталі якого здійснює Міністерство енергетики (пункт 1).
Згідно зі Структурою власності ПАТ «Запоріжжяобленерго» станом на 31.12.2024 Акціонерному товариству «Українські розподільні мережі» належить 60,2475 % акцій Акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго».
Акціонерне товариство «Запоріжжяобленерго» станом на 01.04.2026 відсутнє у Реєстрі (переліку) суб`єктів господарювання державного сектору економіки, який розміщений на сайті Фонду державного майна України.
З огляду на викладене, у контексті встановлення наявності правових підстав для застосування в межах даної справи механізмів судового контролю у вигляді зобов`язання Акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» подати звіт про виконання судового рішення на вирішення суду фактично поставлене питання можливості віднесення вказаного товариства боржника до суб`єктів господарювання державного сектору економіки.
Частиною третьою статті 3 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» визначено, що суб`єктами господарювання державного сектору економіки є юридичні особи, єдиним учасником (засновником) яких є держава, а також юридичні особи, у статутному капіталі яких 50 відсотків акцій (часток) належать державі або частка держави становить величину, що забезпечує їй право вирішального впливу на діяльність таких юридичних осіб.
У постанові від 03.04.2024 у справі №917/1212/21 Велика Палата Верховного Суду для забезпечення єдності судової практики щодо зміни державної форми власності виключно шляхом приватизації виснувала, що Закон України «Про приватизацію державного майна» не відносить до способів приватизації передання державного майна до статутного фонду (капіталу) заснованого нею акціонерного товариства, а тому державне майно, передане державою до статутного фонду (капіталу) акціонерного товариства, 100 % акцій якого залишається у власності держави, до моменту завершення процедури приватизації (продажу у приватну власність належних державі акцій такого акціонерного товариства) є державною власністю. При цьому Велика Палата Верховного Суду наголосила, що вона відступає не від постанови у конкретній справі, а від висновку щодо застосування норм права. Цей висновок міг бути сформульований в одній або декількох постановах. Відсутність згадки повного переліку постанов, від висновку хоча б в одній із яких щодо застосування норм права Велика Палата Верховного Суду відступила, не означає, що відповідний висновок надалі застосовний.
Тобто Велика Палата Верховний Суд у постанові від 03.04.2024 у справі №917/1212/21 фактично сформулювала принцип збереження державної форми власності до моменту завершення приватизації, наголосивши, що передання майна до статутного капіталу товариства, 100% акцій якого належить державі, не змінює природи такого майна як державного.
Указом Президента України №452/2021 від 28.08.2021 уведено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 30.07.2021 «Про заходи з нейтралізації загроз в енергетичній сфері».
Згідно з підпунктом а) пункту 12 частини першої рішення Ради національної безпеки і оборони України від 30.07.2021 «Про заходи з нейтралізації загроз в енергетичній сфері» доручено Кабінетові Міністрів України разом із Фондом державного майна України виключити з переліку об`єктів великої приватизації державної власності та переліку об`єктів малої приватизації державної власності належні державі пакети акцій операторів систем розподілу електричної енергії з подальшим визначенням Міністерства енергетики України органом управління такими пакетами акцій.
Пунктами 1, 3 розпорядження Кабінету Міністрів України №1222-р від 15.09.2021 «Деякі питання управління об`єктами державної власності» внесено зміни у додаток до розпорядження Кабінету Міністрів України №36 від 16.01.2019 «Про затвердження переліку об`єктів великої приватизації державної власності», зокрема, виключено з відповідного переліку 60,2475 % акцій ПАТ «Запоріжжяобленерго», а також передано Міністерству енергетики повноваження з управління вказаними корпоративними правами, що належать державі у статутному капіталі даного акціонерного товариства.
Відтак завершення процедури приватизації належних державі 60,2475 % акцій Акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» не відбулося і вказане майно продовжує перебувати у державній власності.
З огляду на викладене, право власності держави на 60,2475 % акцій Акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» забезпечує їй вирішальний вплив на діяльність вказаного товариства, у зв`язку з чим останнє у розумінні частини третьої статті 3 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» є суб`єктом господарювання державного сектору економіки. Сам по собі факт передачі цього пакета акцій до статутного капіталу Акціонерного товариства «Українські розподільні мережі», яке створено державою і 100% акцій якого належить державі, не призводить до зміни державної форми власності на ці 60,2475 % акцій Акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго», а тому не зумовлює неможливості віднесення боржника у даній справі до суб`єктів господарювання державного сектору економіки.
Доводи відповідача стосовно відсутності державної частки у статутному капіталі Акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» колегією суддів до уваги не приймається, оскільки державна частка у товаристві боржника існує не безпосередньо, а через Акціонерне товариство «Українські розподільні мережі», у зв`язку з чим саме Акціонерне товариство «Українські розподільні мережі» включено у перелік акціонерів боржника.
Водночас визначальним критерієм віднесення юридичної особи до суб`єктів господарювання державного сектору економіки є не формальна безпосередність участі держави у статутному капіталі, а наявність у держави вирішального впливу на діяльність такої особи. Вирішальний вплив у розумінні частини третьої статті 3 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» може здійснюватися як безпосередньо, так і опосередковано через іншу юридичну особу, 100% акцій якої належить державі. Інше тлумачення призвело б до формального обходу вимог закону шляхом багаторівневого структурування корпоративної участі держави, що суперечило б меті правового регулювання та принципу пріоритету змісту над формою.
Суд не може залишити поза увагою, що багаторівнева корпоративна структура володіння акціями не повинна використовуватися як інструмент уникнення спеціального правового режиму, встановленого для суб`єктів державного сектору економіки. Правова кваліфікація повинна ґрунтуватися на економічній та управлінській реальності, а не на формальному розмежуванні суб`єктів корпоративного права. Якщо держава через створене нею товариство володіє контрольним пакетом акцій і зберігає можливість визначати стратегічні рішення юридичної особи, то ця юридична особа не може розглядатися як така, що вибула із державного сектору лише з огляду на технічну трансформацію структури володіння.
Відсутність Акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» у Реєстрі (переліку) суб`єктів господарювання державного сектору економіки, який розміщений на сайті Фонду державного майна України, також не спростовує висновків апеляційного господарського суду про те, що боржник належить до підприємств відповідного сектору через призму наявності необхідних кваліфікуючих ознак, визначених частиною третьою статті 3 Закону України «Про управління об`єктами державної власності». Обставина відсутності відповідача у вищенаведеному переліку не спростовує факту існування наведених ознак, тим більше, що законодавець безпосередньо не пов`язує набуття юридичною особою статусу суб`єкта господарювання державного сектору економіки з фактом ведення Фондом державного майна України будь-яких реєстрів (переліків).
За таких обставин, враховуючи положення частини четвертої статті 345-1 Господарського процесуального кодексу України, беручи до уваги відсутність у матеріалах справи доказів повного виконання боржником ухвали Господарського суду Запорізької області від 20.06.2012 про затвердження мирової угоди у справі № 5009/761/12 та існування відкритого виконавчого провадження з примусового виконання вказаного судового рішення, а також з огляду на те, що боржником, який не виконує судове рішення, є суб`єкт державного сектору економіки, Центральний апеляційний господарський суд враховує, що у даному випадку право стягувача на звернення з відповідною заявою не обмежується виключно характером спору, а, виходячи з вищенаведених обставин, в силу вказівки процесуального закону прямо передбачене частиною четвертою статті 345-1 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи вирішальний вплив держави на діяльність боржника через створене нею товариство, 100% акцій якого належить державі.
Таким чином, керуючись частиною четвертою статті 345-1 Господарського процесуального кодексу України, з огляду на підтверджене матеріалами справи існування всіх умов, необхідних для можливості практичної реалізації вказаної норми, якою регламентовано застосування судового контролю, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для скасування ухвали Господарського суду Запорізької області від 21.05.2026 у справі 5009/761/12.
Суд апеляційної інстанції враховує, що встановлення судового контролю не порушує прав боржника, не покладає на нього нових матеріально-правових обов`язків та не змінює змісту судового рішення. Такий захід має виключно процесуальний характер і спрямований на забезпечення належного виконання вже існуючого обов`язку. Водночас відмова у застосуванні цього механізму за наявності передбачених законом умов створювала б ризик перетворення судового рішення на декларативний акт, що суперечить принципу верховенства права.
Зобов`язання подати звіт про виконання судового рішення не є санкцією, має виключно контрольний характер і спрямоване на забезпечення прозорості та підзвітності виконання рішення. Враховуючи статус боржника та тривалість невиконання судового рішення, такий захід є пропорційним, розумним та необхідним.
Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Статтею 276 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на наведене, колегія суддів Центрального апеляційного господарського суду дійшла висновку, що ухвала Господарського суду Запорізької від 21.05.2026 у справі № 5009/761/12 ухвалена з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги Акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» не спростовують правильності висновків суду першої інстанції та не дають підстав для скасування чи зміни оскаржуваної ухвали. У зв`язку з цим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Керуючись ст. ст.129, 269, 270, 275-284, 345-3, 345-4 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» на ухвалу Господарського суду Запорізької області від 21.05.2026 у справі № 5009/761/12 – залишити без задоволення.
Ухвалу Господарського суду Запорізької області від 21.05.2026 у справі № 5009/761/12 – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду в порядку та строки, визначені ст. ст. 287 - 289 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складений 17.07.2026.

Головуючий суддя А.О. Кошля

Суддя Т.Ю. Демчина

Суддя Т.В. Стефанів