Справа № 591/1722/26
Провадження № 2/591/611/26

РІШЕННЯ
Іменем України

18 серпня 2026 року м. Суми
Зарічний районний суд м. Суми у складі головуючого судді Зері Ю.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , до Сумської обласної прокуратури, вул. Герасима Кондратьєва, буд. 33 м. Суми, код ЄРДПОУ 03527891, до Державної казначейської служби України, вул. Бастіонна, буд. 6 м. Київ, код ЄРДПОУ 37567646, про спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди,
установив:
19.02.2026 до Зарічного районного суду м. Суми надійшла вказана позовна заява, у якій позивач просить суд:
1) визнати недостовірною інформацією та такою, що порушує права ОСОБА_1 , поширену Сумською обласною прокуратурою у листі від 20.08.2025 № 20-1872-21 про те що «Положення ж пунктів 1-5 частини 1 статті 80 КК України не розповсюджується на такий вид покарання як довічне позбавлення волі»;
2) зобов`язати Сумську обласну прокуратуру спростувати недостовірну інформацію про те що: «Положення ж пунктів 1-5 частини 1 статті 80 КК України не розповсюджується на такий вид покарання як довічне позбавлення волі» та викласти її в редакції як це передбачено кримінальним кодексом України;
3) стягнути Державної казначейської служби України на користь позивача шляхом списання з казначейських коштів із рахунку державного бюджету у сумі 500 (п`ятсот) гривень на відшкодування моральної шкоди завданої Сумської обласної прокуратурою за поширення недостовірної інформації.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.02.2026 матеріали даної справи передані на розгляд судді Зері Ю.О.
Позов обґрунтований тим, що згідно вироку Апеляційного суду Сумської області від 15.12.2004 по справі № 1-26 за 2004 рік позивач засуджений до покарання у виді довічного позбавлення волі, на даний час він тимчасово утримується у ДУ «Сумський слідчий ізолятор». 07.08.2025 позивач подав скаргу на бездіяльність заступника керівника Сумської обласної прокуратури щодо неналежного розгляду заяви (клопотання) про звільнення з місць позбавлення волі від 07.07.2025. Позивач отримав лист від 20.08.2025 № 20-1872-21, у якому, за його твердженням, міститься недостовірна інформація, яка має ознаки дискримінації, зокрема, зазначено наступне: «Положення ж пунктів 1-5 ч. 1 ст. 80 КК України не розповсюджуються на такі види покарання як довічне позбавлення волі». Позивач вважає, що дана інформація суперечить точному змісту Закону України «Про Кримінальну відповідальність», порушує норми національного та міжнародного права щодо рівності громадян перед законом, положення ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» та обмежує права позивача у кримінальному провадженні. Зазначена інформація, яка була поширена відповідачем, обмежує права позивача, передбачені Розділом XII (звільнення від покарання та його відбування) Кримінального кодексу України, порушує права, гарантовані статтями 24, 32, 34 Конституції України, статтею 7 КВК України. Таким чином Сумська обласна прокуратура має нести відповідальність за свою протиправну поведінку щодо позивача, яка полягає у наданні недостовірної інформації, яка містить ознаки дискримінації, завдала позивачу моральну шкоду, яка полягає в тому, що відповідач, зазначивши у своєму листі недостовірну інформацію щодо застосування норм права, створив конфлікт між сторонами, який викликав у позивача нервове потрясіння, тривалу нервову напругу, негативні переживання, занепокоєння, тривогу, розчарування, тривалу невизначеність, відчуття несправедливості. Моральну шкоду, яку позивач оцінює у 500,00 грн, за його вимогами слід стягнути з Державної казначейської служби України.
Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 23.02.2026 відкрито провадження у даній справі, постановлено розглядати справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін, розгляд справи по суті постановлено розпочати з 23.03.2026.
12.03.2026 від Сумської обласної прокуратури надійшов відзив на позов, проти позову даний учасник заперечує, просить суд відмовити у задоволенні позову, оскільки позивачем не доведено факту поширення недостовірної інформації, надаючи відповідь позивачеві відповідач діяв у межах повноважень, при цьому норми Закону України «Про судоустрій і статус суддів» не поширюються на діяльність органів прокуратури, яка у своїй діяльності керується положеннями Закону України «Про прокуратуру».
16.03.2026 позивач подав відповідь на відзив, наполягає на задоволенні позовних вимог з підстав, наведених у відповіді на відзив.
22.03.2026 від Державної казначейської служби України надійшов відзив на позов, проти позову даний учасник заперечує, скільки жодних прав та інтересів позивача він не порушував, правові підстави для відшкодування моральної шкоди позивачеві відсутні, а позивач не навів обґрунтованих розрахунків, з яких він виходив при визначенні розміру моральної шкоди.
Інших заяв по суті справи до суду не надходили, клопотань про розгляд справи з проведенням судового засідання та повідомленням сторін сторони також не подавали.
Відповідно до положень частин другої статті 247 ЦПК України суд не здійснював фіксування судового процесу технічними засобами.
Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням наявні у справі докази, суд встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків.
Як вбачається із змісту позовної заяви, згідно вироку Апеляційного суду Сумської області від 15.12.2004 у справі № 1-26 за 2004 рік ОСОБА_1 засуджений до покарання у виді довічного позбавлення волі. На даний час позивач тимчасово утримується у Державній установі «Сумський слідчий ізолятор».
Відповідно до довідки № д/12-вих від 05.02.2026, виданої начальником ДУ «Сумський слідчий ізолятор», ОСОБА_1 прибув до установи 20.15.2015 і по дату видачі довідки утримується в установі.
Як зазначає позивач, 07.08.2025 він подав подав скаргу на бездіяльність заступника керівника Сумської обласної прокуратури О.Ляшенко щодо неналежного розгляду заяви (клопотання) позивача про звільнення з місць позбавлення волі від 07.07.2025 до Сумської обласної прокуратури.
У кінці серпня 2025 позивач отримав лист відповідача від 20.08.2025 № 20-1872-21 щодо результату розгляду справи.
Як вбачається із змісту вказаного вище листа, Сумською обласною прокуратурою була розглянута скарга позивача про визнання бездіяльності заступника керівника Сумської обласної прокуратури протиправною та вжиття заходів реагування щодо негайного припинення виконання вироку Апеляційного суду Сумської області від 15.12.2004, відповідно до якого ОСОБА_1 визнаний винним у вчиненні злочинів, передбачених п.п. 1, 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 289, ч. 2 ст. 194, ч. 3 ст. 357 КК України з урахуванням положень ст. 70 КК України засуджений до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного майна, а також звільнення з місць позбавлення волі.
Позивачеві було роз`яснено, що відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про прокуратуру» прокурор зобов`язаний негайно звільнити особу, яка незаконно (за відсутності відповідного судового рішення, рішення адміністративного органу або іншого передбаченого законом документа чи після закінчення передбаченого законом або таким рішенням строку) перебуває у місці тримання затриманих, попереднього ув`язнення, обмеження чи позбавлення волі, установі для виконання заходів примусового характеру, інших місцях, зазначених у п. 1 ч. 1 цієї статті.
Також роз`яснено, що розгляд питання про припинення виконання вироків не відноситься до компетенції прокурора.
Згідно листа першого відповідача від 20.08.2025, встановлено, що вищевказаний вирок від 15.12.2004 набрав законної сили 22.03.2005 та у квітні 2005 року був звернутий до виконання шляхом направлення відповідного розпорядження Апеляційного суду Сумської області до Сумського слідчого ізолятору, де ОСОБА_1 на той час тримався під вартою. Наразі зазначений вирок фактично виконується.
Додатково роз`яснено позивачеві, що довічне позбавлення волі – це один із видів кримінального покарання, який призначається у виняткових випадках та полягає у позбавленні волі на строк від набрання вироком суду законної сили до смерті засудженого.
Враховуюче вищевказане та вимоги чинного законодавства, виконання зазначеного виду покарання може бути припинено лише у зв`язку зі смертю засудженого, заміною покаранням у вигляді позбавлення волі на певний строк, відповідно до вимог ст. 82 КК України, або в порядку помилування Президентом України шляхом заміни призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.
Крім того, було роз`яснено, що відповідно до ч. 5 ст. 80 КК України питання про застосування давності до особи, засудженої до довічного позбавлення волі, вирішується судом. Якщо суд не визнає за можливе застосувати давність, довічне позбавлення волі заміняється позбавленням волі.
Положення ж пунктів 1-5 ч. 1 ст. 80 КК України не розповсюджуються на такий вид покарання як довічне позбавлення волі.
На час складання листа від 20.08.2025 відсутній акт Президента України про помилування ОСОБА_1 та будь-які судові рішення, згідно з якими до нього застосована давність або замінено довічне позбавлення волі покаранням у виді позбавлення волі на певний строк в порядку, визначеному кримінальним та кримінальним процесуальним законодавством України.
Позивачеві було наголошено на відсутності підстав для вжиття заходів реагування та його звільнення з місць позбавлення волі.
Позивач вважає, що повідомлена першим відповідачем інформація суперечить точному змісту Закону України «Про Кримінальну відповідальність», порушує норми національного та міжнародного права щодо рівності громадян перед законом, положення ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» та обмежує права позивача у кримінальному провадженні. 
Тобто на думку позивача, перший відповідач у листі 20.08.2025 зазначив недостовірну інформацію яка має ознаки дискримінації про те що: «Положення ж пунктів 1-5 частини 1 статті 80 КК України не розповсюджується на такий вид покарання як довічне позбавлення волі», а тому така недостовірна інформація має бути спростована, а позивач має право на відшкодування моральної шкоди, яку оцінює у 500,00 грн. 
Частиною першою статті 2 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Статтею 32 Конституції України передбачено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
Відповідно до частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.
Згідно з частиною третьою статті 277 Цивільного кодексу України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі.
За змістом пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 «Про судову практику в справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Пунктом 19 вказаної постанови визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділову репутацію фізичної та юридичної особи.
Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, необхідно визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням.
Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством України.
Статтею 23 Цивільного кодексу України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Частини третя-п`ята вказаної вище статті визначають, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за статтею 1167 ЦК України доказуванню підлягає факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.
Як вбачається із змісту листа Сумської обласної прокуратури від 20.08.2026, у ньому позивачеві була надана відповідь за результатом розгляду його скарги на бездіяльність заступника керівника Сумської обласної прокуратури.
Також позивача було повідомлено про те, що у разі незгоди з прийнятим рішенням він не позбавлений можливості оскаржити його вищестоящому прокурору або безпосередньо до суду.
При цьому суд зауважує, що таке оскарження має відбуватись не у спосіб спростування інформації, викладеної у листі як недостовірної, а у процесуальному порядку відповідно до законодавства, оскільки наведена у листі оцінка положень пунктів 1-5 частини першої статті 80 КК України відображала виключно правову оцінку застосування норм кримінального законодавства, а саме положень Кримінального кодексу України, і не містила жодних тверджень щодо позивача як особи.
Також суд враховує позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 16.08.2023 у справі №646/2173/21, відповідно до якої інформація, надана у листі посадовою особою під час виконання посадових обов`язків, не є поширенням інформації, що доводиться до невизначеного кола осіб і не може бути підставою для позову про спростування недостовірної інформації.
Відтак, враховуючи, що інформація, викладена у листі Сумської обласної прокуратури № 20-1872-21 від 20.08.2025 не порушує особисті немайнові права позивача, підстави для спростування інформації, викладені у ньому відсутні. Також як наслідок цього відсутні підстави для покладання на відповідачів обов`язку відшкодувати позивачу моральну шкоду.
За встановлених обставин суд не вбачає правових підстав для задоволення вимог позивача, а тому у позові слід відмовити.
На підставі викладеного, керуючись статтями 7, 12, 76, 81, 141, 247, 265, 268, 273, 274, 279, 352, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд
ухвалив:
У позові відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Відповідач: Сумська обласна прокуратура, вул. Герасима Кондратьєва, буд. 33 м. Суми, код ЄРДПОУ 03527891
Відповідач: Державна казначейська служба України, вул. Бастіонна, буд. 6 м. Київ, код ЄРДПОУ 37567646.

Суддя        Ю.О. Зеря