ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
РІШЕННЯ 
09 вересня 2026 року | Справа № 280/6902/26 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Чернової Ж.М. розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про скасування обтяжень майна (скасування арешту нерухомого майна)
ВСТАНОВИВ:
До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі – позивач 1), ОСОБА_2 (далі – позивач 2) до Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (далі – відповідач), в якій позивачі просять суд: 
визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо незняття арешту з нерухомого майна, а саме: будинку (домоволодіння) за адресою АДРЕСА_1 (колишня – АДРЕСА_2 ), який було накладено в межах виконавчого провадження Державною виконавчою службою у Шевченківському районі м.Запоріжжя на підставі постанови про арешт майна серії АМ №183403 від 30.05.2007, реєстраційний номер обтяження №5152056;
зобов`язати відповідача зняти арешт з нерухомого майна, а саме: будинку (домоволодіння) за адресою АДРЕСА_1 (колишня – АДРЕСА_2 ), який було накладено в межах виконавчого провадження Державною виконавчою службою у Шевченківському районі м.Запоріжжя на підставі постанови про арешт майна серїі АМ №183403 від 30.05.2007, реєстраційний номер обтяження №5152056.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 є спадкоємцем майна після померлої матері – ОСОБА_3 (померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ). Спадкове майно в тому числі складається з 3/4 частки домоволодіння, розташованого за адресою АДРЕСА_1 . 1/4 частки вказаного домоволодіння за договором дарування від 13.07.2001 належить її сину – ОСОБА_2 . Зазначено, що ОСОБА_1 в установлений строк звернулася до П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори з метою оформлення права власності на домоволодіння в порядку спадкування, проте 16.02.2026 її було надано відповіді, зі змісту якої ОСОБА_1 дізналася про наступне. Постановою №329/8 серії АМ №183403 від 30.05.2007 Державною виконавчою службою у Шевченківському районі м.Запоріжжя було накладено арешт на майно боржника та встановлено заборону на його відчуження. При цьому зазначалось, що боржником є ОСОБА_4 , який ніколи не був і не є власником домоволодіння по АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 звернулася із заявою про зняття арешту з майна та зняття заборони на відчуження майна до відповідача (вх. №3100 від 24.02.2026), оскільки відповідач є правонаступником ДВС у Шевченківському районі м.Запоріжжя. 13.04.2026 ОСОБА_1 отримала відповідь відповідача про те, що всі архівні матеріали стосовно боржника та арештованого майна знищено, зняття арешту з домоволодіння за її заявою неможливо. Позивачі вважають такі дії відповідача протиправними, оскільки вони перешкоджають реалізації їх законного права на оформлення спадщини у визначеному законодавством порядку, унеможливлюють здійснення всіх необхідних нотаріальних дій зі спадковим майном – 3/4 частки домоволодіння, а також порушує право володіння та розпорядження майном, що належить на праві власності ОСОБА_2 (власнику 1/4 частки домоволодіння, розташованого за адресою АДРЕСА_1 ). Позивачі вважають, що накладення арешгту на домоволодіння АДРЕСА_1 , яке не належало та не належить боржнику у виконавчому провадженні, є надмірним втручанням держави у право власності. Невжиття державною виконавчою службою за заявою ОСОБА_1 заходів щодо скасування обтяження майна після померлої матері ОСОБА_3 , спадкоємцем якого є ОСОБА_1 , застосованих постановою державної виконавчої служби в рамках виконавчого провадження стосовно особи, яка не є власником майна, та яке завершено, є неправомірними. Просять задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Ухвалою суду від 14 липня 2026 року позовну заяву залишено без руху.
Ухвалою суду від 27 липня 2026 року продовжено процесуальний строк для усунення недоліків позовної заяви. У встановлений строк позивачами усунуто недоліки позовної заяви.
Ухвалою від 21 серпня 2026 року відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без повідомлення та виклику сторін. 
Від відповідача відзиву на позовну заяву не надходило.
Дослідивши наявні у справі докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд установив такі обставини.
Відповідно до свідоцтва № НОМЕР_1 на право власності на домоволодіння від 20.06.2001, домоволодіння в цілому, яке розташоване в АДРЕСА_2 дійсно належить ОСОБА_3 на праві приватної власності, в цілому складається з двох будинків. Право приватної власності зареєстроване Орендним підприємством Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації, про що внесено запис у реєстрову книгу №19 за реєстровим №4096 від 20.06.2001, що підтверджується реєстраційним написом на правовстановлюючому документі.
Відповідно до договору дарування частки домоволодіння від 13.07.2001, укладеного між ОСОБА_3 (даруватель) з однієї сторони та ОСОБА_2 (обдарований) з другої сторони, даруватель подарував, а обдарований прийняв у дар 1/4 (одну четверту) частку домоволодіння АДРЕСА_2 .
У 2023 році ОСОБА_1 звернувся до П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, що відкрилася після смерті її матері – ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з чим було відкрито спадкову справу №546/2023, номер у спадковому реєстрі: 71115905, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі.
Як зазначено у позовній заяві, позивачка 1 звернулась до П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори, з метою вступу у спадщину, яка відкрилась після смерті її матері ОСОБА_3 , позивачці 1 було повідомлено, що постановою №329/8 серії АМ №183403 від 30.05.2007 Державною виконавчою службою у Шевченківському районі м.Запоріжжя було накладено арешт на майно боржника та встановлено заборону на його відчуження. При цьому зазначалось, що боржником є ОСОБА_4 , який ніколи не був і не є власником домоволодіння по АДРЕСА_1 . Позивачка 1 звернулася із заявою про зняття арешту з майна та зняття заборони на відчуження майна до відповідача, оскільки відповідач є правонаступником ДВС у Шевченківському районі м.Запоріжжя.
Відповідач листом від 08.04.2026 №29568/3 повідомив, що згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, АМ №183403 виданою 30.05.2007 ДВС у Шевченківському районі м.Запоріжжя на нерухоме майно, а саме: будинок АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_4 РНОКПП відсутній, який зареєстрований під реєстраційним номером обтяження №5152056. Згідно даних Автоматизованої системи виконавчих проваджень відсутнє виконавче провадження в межах якого 30.05.2007 накладено арешт відносно ОСОБА_4 . Також повідомлено, що надати більш детальну інформацію про вищевказане обтяження або документи щодо нього не є можливим, оскільки, у відповідності до пункту 2 Розділу ХІ Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями, затверджених наказом №1829/5 від 07.06.2017 МЮУ, строк зберігання виконавчих проваджень, переданих до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, становить три роки, крім виконавчих проваджень за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить один рік, після чого вони підлянають знищенню, що закріплено пунктом 1 Розділу ІХ Правил, згідно якого, передані до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця справи та виконавчі провадження, строк зберігання яких закінчився підлягають знищенню.
Згідно з інформаційною довідкою від 15.07.2026 №485931422 у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна міститься запис про обтяження, а саме:
тип обтяження: арешт нерухомого майна;
реєстраційний номер обтяження: 5152056;
зареєстровано: 16.06.2007 15:55:57 за №5152056 реєстратором: П`ята запорізька державна нотаріальна контора;
підстава обтяження: постанова №329/8 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія АМ №183403, 30.05.2007, Державна виконавча служба у Шевченківському районі м.Запоріжжя;
об`єкт обтяження: будинок, адреса: Запорізька обл., м.Запоріжжя, вулиця Морозова Павлика, будинок 13;
власник: ОСОБА_4 , причина відсутності коду: інша причина відсутності коду, АДРЕСА_2 , приватний підприємець;
заявник: Шевченківський ВДВС Запорізького МУЮ.
Станом на 09.09.2026 за даними Автоматизованої системи виконавчого провадження стан виконавчого провадження № 51690524 (дата відкриття: 14.07.2016) – завершено. (реквізити та контактні дані органу ДВС / приватного виконавця: боржник - фізична особа ОСОБА_4 дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_2 ; стягувач - юридична особа Запорізька обласна кредитна спілка " Довіра " ЄДРПОУ: 25821181).
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо незняття арешту з нерухомого майна, а саме: будинку (домоволодіння) за адресою АДРЕСА_1 (колишня – АДРЕСА_2 ), який було накладено в межах виконавчого провадження Державною виконавчою службою у Шевченківському районі м.Запоріжжя на підставі постанови про арешт майна серії АМ №183403 від 30.05.2007, реєстраційний номер обтяження №5152056, позивачі звернулися з даним позовом до суду.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного. 
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Аналіз цієї норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, яке побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом». Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Частинами першою, другою статті 6 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (частина перша статті 7 КАС України).
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до статті 9 Конституції України, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII (далі Закон №1404-VIII), виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.
Згідно з частиною першою статті 18 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
За змістом пункту 6 частини третьої статті 18 Закону №1404-VIII виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.
Відповідно до частини першої статті 56 Закону №1404-VIII арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.
Відповідно до частини 2 статті 56 Закону №1404-VIII арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.
Отже, за своєю правовою природою арешт майна у виконавчому провадженні є заходом примусового виконання рішення, який може застосовуватися до майна боржника та існування якого має бути пов`язане з метою забезпечення виконання відповідного виконавчого документа.
Відповідно до частини 1 статті 59 Закону №1404-VIII особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту
Частиною третьою статті 59 Закону №1404-VIII передбачено, що у разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.
Водночас, відповідно до частини 5 статті 59 Закону №1404-VIII у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.
Відповідно до частини 1 статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб. 
Верховний Суд у постанові від 09.10.2025 у справі №420/5126/25, вирішуючи питання юрисдикції спору за подібних правовідносин, зазначив, що у разі, коли особа не є стороною виконавчого провадження, а підстава її позову стосується бездіяльності органу державної виконавчої служби щодо незняття арешту з належного їй майна, помилково арештованого у виконавчому провадженні щодо іншої особи, та відсутній спір щодо права власності на таке майно, відповідний спір підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.
У справі, що розглядається, позивачі не є та не були сторонами виконавчого провадження, у межах якого постановою №329/8 серії АМ №183403 від 30.05.2007 накладено спірний арешт. 
Боржником у відповідному записі про обтяження зазначено ОСОБА_4 .
При цьому позивачі не оспорюють між собою або з ОСОБА_4 право власності на домоволодіння та не ставлять питання про вирішення спору щодо належності цього майна.
Підставою звернення до суду є саме незняття органом державної виконавчої служби арешту з нерухомого майна, яке, як стверджують позивачі, помилково визначене майном боржника у виконавчому провадженні.
Відтак спір у цій справі стосується правомірності бездіяльності суб`єкта владних повноважень під час реалізації ним владних управлінських функцій у сфері примусового виконання рішень та підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.
Вирішуючи спір по суті, суд враховує, що відповідно до свідоцтва № НОМЕР_1 на право власності на домоволодіння від 20.06.2001 домоволодіння АДРЕСА_2 належало на праві приватної власності ОСОБА_3 .
Право власності ОСОБА_3 було зареєстроване Орендним підприємством «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації», про що 20.06.2001 внесено запис до реєстрової книги №19 за реєстровим №4096.
У подальшому на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 13.07.2001 ОСОБА_3 передала ОСОБА_2 1/4 частку зазначеного домоволодіння.
Таким чином, станом на 30.05.2007 (станом на дату винесення постанови №329/8 серії АМ №183403 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження), 1/4 частка домоволодіння належала ОСОБА_2 , а решта домоволодіння - ОСОБА_3 .
Будь-яких доказів набуття ОСОБА_4 права власності на домоволодіння АДРЕСА_2 матеріали справи не містять.
Більше того, наявні у справі правовстановлюючі документи підтверджують належність цього нерухомого майна іншим особам, а саме - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 до винесення постанови державного виконавця від 30.05.2007.
Разом із тим згідно з інформаційною довідкою від 15.07.2026 №485931422 у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна міститься запис №5152056 про арешт будинку АДРЕСА_2 , внесений 16.06.2007 на підставі постанови Державної виконавчої служби у Шевченківському районі м. Запоріжжя №329/8 серії АМ №183403 від 30.05.2007.
При цьому власником об`єкта в записі про обтяження зазначено ОСОБА_4 .
Отже, сукупність досліджених судом доказів свідчить про те, що арешт було накладено на нерухоме майно, яке на час вчинення відповідної виконавчої дії ОСОБА_4 не належало.
Доказів протилежного відповідачем до суду не надано.
Суд також враховує, що ОСОБА_1 у встановленому законом порядку прийняла спадщину після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з чим П`ятою Запорізькою державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу.
Відповідно до частини 5 статті 1268 Цивільного кодексу України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Отже, наявність у відповідному державному реєстрі обтяження щодо спадкового нерухомого майна перешкоджає позивачці 1 у належному оформленні спадкових прав. Стосовно позивача 2 існування такого обтяження обмежує право розпорядження належної йому 1/4 частки домоволодіння.
Судом також встановлено, що ОСОБА_1 звернулася до відповідача із заявою про зняття арешту та заборони відчуження спірного майна.
Листом від 08.04.2026 №29568/3 відповідач повідомив, що за даними Автоматизованої системи виконавчого провадження виконавче провадження, в межах якого 30.05.2007 було накладено арешт щодо ОСОБА_4 , відсутнє, а надати детальнішу інформацію або документи щодо обтяження неможливо у зв`язку із закінченням установлених строків зберігання матеріалів виконавчих проваджень та їх знищенням.
Суд зазначає, що знищення матеріалів виконавчого провадження у зв`язку із закінченням строку їх зберігання не може покладати на власника майна негативні наслідки неможливості встановлення органом державної виконавчої служби обставин виконавчого провадження та не може безстроково обмежувати право власності на майно особи, яка не була боржником.
Навпаки, відсутність у відповідача матеріалів виконавчого провадження, відсутність в Автоматизованій системі виконавчого провадження відомостей про провадження, в межах якого накладено спірний арешт, в сукупності зі спливом значного проміжку часу з моменту накладення арешту та наявністю належних правовстановлюючих документів, які підтверджують належність домоволодіння іншим особам ще до накладення арешту, свідчать про відсутність правових та фактичних підстав для подальшого існування такого обтяження.
При цьому матеріали справи не містять жодних доказів того, що на час розгляду цієї справи існує виконавче провадження щодо ОСОБА_4 , у межах якого необхідним є збереження арешту саме на домоволодіння АДРЕСА_1 .
Матеріали справи також не містять доказів наявності будь-яких майнових вимог до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 або ОСОБА_2 .
Суд наголошує, що метою арешту майна у виконавчому провадженні є забезпечення реального виконання рішення за рахунок майна боржника, а не створення обмеження прав осіб, які не є боржниками у відповідному виконавчому провадженні. Тривале збереження арешту за відсутності правових підстав для його подальшого існування становить невиправдане втручання у право особи на мирне володіння своїм майном.
У спірному випадку арешт зберігається понад дев`ятнадцять років, при цьому відповідач не встановив ані виконавчого провадження, в якому його було накладено, ані актуальної необхідності у збереженні такого заходу, тоді як матеріалами справи підтверджено, що зазначене у записі про обтяження нерухоме майно на момент накладення арешту належало не боржнику ОСОБА_4 , а іншим особам.
За таких обставин подальше існування створює для позивачів надмірний тягар, порушуючи баланс між публічним інтересом у забезпеченні виконання судових рішень та правом особи на мирне володіння своїм майном.
Суд також зазначає, що неможливість відновлення або дослідження матеріалів виконавчого провадження внаслідок їх знищення є обставиною, пов`язаною з організацією діяльності органу державної виконавчої служби, а тому ризик негативних наслідків такої обставини не може бути перекладений на осіб, право власності яких обмежується.
Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Відповідач правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався та доказів, які б підтверджували належність спірного домоволодіння ОСОБА_4 на момент накладення арешту, існування виконавчого провадження, у межах якого необхідним залишається збереження такого арешту, або наявність інших правових підстав для подальшого обтяження цього нерухомого майна, суду не надав.
Згідно з частиною 4 статті 159 КАС України подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову. 
Згідно з положеннями частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема: обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); розсудливо; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Враховуючи зазначену позицію Європейського суду з прав людини, суд надав відповідь на всі аргументи сторін, які мають значення для правильного вирішення справи.
Таким чином за встановлених обставин, суд дійшов висновку, що незняття відповідачем арешту з домоволодіння АДРЕСА_1 , накладеного постановою №329/8 серії АМ №183403 від 30.05.2007 та зареєстрованого за №5152056, за відсутності доказів належності цього майна боржнику ОСОБА_4 та за наявності документального підтвердження належності майна іншим особам ще до накладення арешту, не відповідає критеріям правомірної діяльності суб`єкта владних повноважень, установленим частиною другою статті 2 КАС України.
Отже, позовна вимога про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо незняття зазначеного арешту є обґрунтованою та підлягає задоволенню.
Стосовно способу поновлення порушених прав позивачів, суд зазначає наступне.
Відповідно до пункту 4 частини 2 статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Згідно з частиною 4 статті 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У разі якщо ухвалення рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
З огляду на викладене ефективним способом захисту порушених прав позивачів є зобов`язання відповідача зняти арешт з нерухомого майна - будинку (домоволодіння) АДРЕСА_1 , накладений постановою Державної виконавчої служби у Шевченківському районі м. Запоріжжя №329/8 серії АМ №183403 від 30.05.2007, реєстраційний номер обтяження №5152056, та вчинити передбачені законодавством дії, необхідні для державної реєстрації припинення відповідного обтяження.
Такий спосіб захисту, на думку суду, відповідає характеру встановленого порушення та забезпечує реальне поновлення прав позивачів.
Враховуючи викладене, оцінивши кожний доказ, який є у справі, щодо його належності, допустимості, достовірності, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.
Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Керуючись ст.ст. 2, 9, 72-77, 90, 139, 143, 241-246, 255, 287, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:
Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (69005, м.Запоріжжя, майдан Профспілок, буд.5 каб.108, код ЄДРПОУ 44993352) про скасування обтяжень майна (скасування арешту нерухомого майна) - задовольнити.
Визнати протиправною бездіяльність Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України щодо незняття арешту з нерухомого майна - будинку (домоволодіння) АДРЕСА_1 , накладеного постановою Державної виконавчої служби у Шевченківському районі м.Запоріжжя №329/8 серії АМ №183403 від 30.05.2007, реєстраційний номер обтяження №5152056.
Зобов`язати Центральний відділ державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України зняти арешт з нерухомого майна - будинку (домоволодіння) АДРЕСА_1 , накладений постановою Державної виконавчої служби у Шевченківському районі м. Запоріжжя №329/8 серії АМ №183403 від 30.05.2007, реєстраційний номер обтяження №5152056, та вчинити передбачені законодавством дії щодо державної реєстрації припинення цього обтяження.
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 1331,20 грн (одна тисяча триста тридцять одна гривня 20 копійок).
Стягнути на користь ОСОБА_2 за рахунок бюджетних асигнувань Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 1331,20 грн (одна тисяча триста тридцять одна гривня 20 копійок).
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подачі в 10-денний строк з дня його проголошення.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Рішення у повному обсязі складено та підписано 09.09.2026.

Суддя Ж.М. Чернова