Справа № 203/5077/26
Провадження № 2/204/4557/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2026 року м. Дніпро

Чечелівський районний суд міста Дніпра, в особі судді Приваліхіної А.І., розглянувши у приміщенні суду у м. Дніпрі у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр Кредит Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -
У С Т А Н О В И В:
14 травня 2026 року ТОВ «Укр Кредит Фінанс» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , в якому прохає стягнути із неї заборгованість за кредитним договором № 1432-5010 від 09 серпня 2024 року у сумі 10000 гривень, яка складається із: простроченої заборгованості за кредитом у сумі 2000 гривень, заборгованості за нарахованими відсотками у сумі 8000 гривень (а. с. 1-8 та на звороті).
В обґрунтування позовних вимог вказано, що 09 серпня 2024 року між ТОВ “УКР КРЕДИТ ФІНАНС” та ОСОБА_1 за допомогою Веб-сайту (creditkasa.com.ua), було укладено електронний Договір про відкриття кредитної лінії № 1432-5010. Позичальнику було надано наступний одноразовий ідентифікатор А7525, для підписання Кредитного договору №1432-5010 від 09 серпня 2024 року, підтвердження ознайомлення з Правилами та інших супутніх документів. Відповідно до умов Кредитного договору Кредитодавець взяв на себе зобов`язання надати відповідачці кредит для задоволення особистих потреб, на наступних умовах: сума кредиту – 2000 гривень; строк кредитування – 365 днів; базовий період* – 28 днів; знижена % ставка – 1,50 % в день; комісія за видачу кредиту – 15,00% від суми кредиту; стандартна % ставка – 1,50% за кожен день користування Кредитом, яка застосовується протягом перших 180 календарних днів з дати укладення цього Договору та 1,18% за кожен день користування Кредитом, яка застосовується у період починаючи з 181 календарного дня дії Договору і до закінчення строку дії цього Договору або до дати фактичного повернення всієї суми Кредиту. Кредитодавець виконав взяті на себе зобов`язання в повному обсязі, надавши відповідачці кредитні кошти відповідно до умов укладеного Кредитного договору. Позивач (через партнера АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з яким укладено договір № 4010 про надання послуг в системі LiqPay від 02 грудня 2019 року) видав відповідачці кредитні кошти на картковий рахунок вказаний відповідачкою в особистому кабінеті, чим виконав свої зобов`язання за Договором своєчасно та в повному обсязі. Станом на 27 березня 2026 року загальний розмір заборгованості відповідачки за Кредитним договором становить 12066 гривень, яка складається із: простроченої заборгованості за кредитом у сумі 2000 гривень, заборгованості за нарахованими відсотками у сумі 9766 гривень, заборгованості по комісії у сумі 300 гривен. Кредитодавцем було прийнято рішення про можливість застосування до позичальника програми лояльності для споживачів фінансових послуг ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС», а саме часткового списання заборгованості позичальнику за нарахованими комісією та процентами у загальній сумі 2066 гривень за умови погашення позичальником решти заборгованості за кредитним договором в розмірі 10000 гривень. Прохає суд стягнути з відповідачки заборгованість у сумі 10000 гривень, яка складається із: простроченої заборгованості за кредитом у сумі 2000 гривень, заборгованості за нарахованими відсотками у сумі 8000 гривень, разом із судовими витратами по справі у сумі 2422 гривні 40 копійок.
19 травня 2026 року ухвалою Центрального районного суду міста Дніпра була направлено справу до Чечелівського районного суду міста Дніпра за підсудністю. 
Ухвалою суду від 23 червня 2026 року справі відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін (а. с. 82), копія якої надіслана учасникам справи супровідним листом від 23 червня 2026 року (а. с. 83).
30 червня 2026 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідачки (а. с. 88-91), в якому він прохає відмовити у задоволенні позовної заяви.
В обґрунтування відзиву вказав, що позивач не довів належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами: факт укладення електронного договору саме відповідачкою; факт направлення, одержання та введення відповідачкою одноразового ідентифікатора A7525; погодження відповідачкою конкретної редакції договору, Правил, Паспорта споживчого кредиту та Таблиці обчислення загальної вартості кредиту; факт фактичного перерахування кредитних коштів саме на картку, що належить відповідачці; правомірність і точний розмір нарахованих процентів; правову підставу вимоги про стягнення саме 10000 гривень; обґрунтованість покладення на Відповідача судових витрат. Зазначає, що позивач наводить загальний опис процедури роботи вебсайту (реєстрація, верифікація, доступ до особистого кабінету, ознайомлення з офертою, введення даних картки, надсилання SMS та введення одноразового ідентифікатора), який не є доказом того, що саме відповідачка здійснила відповідні дії. Крім того, позивач не довів, що номер телефону, на який було направлено код належить відповідачці на дату укладення договору, не довів дату і час відправлення повідомлення, зміст SMS-повідомлення, факт доставки повідомлення, дату і час введення коду, IP-адресу та пристрій з якого код нібито введено, зв`язок введення коду саме з договором № 1432-5010 та зв`язок коду з конкретною редакцією Правил, Паспорта та Таблиці. Відповідачка ставить під сумнів відповідність таких паперових копій первинним електронним документам, їх цілісність, незмінність та дату створення. Також вказує, що Паспорт споживчого кредиту не підтверджує укладення договору. Вважає, що позивач не довів, що саме на картку відповідачки було фактично перераховано 2000 гривень, оскільки первинними платіжними доказами, які дозволяють встановити такий факт є: повний ідентифікатор платежу; дату і час операції; статус операції; реквізити отримувача; належність картки саме відповідачці; факт зарахування коштів; відсутність скасування, повернення або відхилення платежу. Зауважує, що сам факт того, що позивач внутрішньо вирішив вимагати меншу суму, не доводить існування будь-якої частини боргу, позивач має довести всі складові саме заявленої суми незалежно від того, чи називає він частину іншої суми «списанням», «знижкою» або «програмою лояльності». У зв`язку із чим, на підставі статті 84 ЦПК України прохає суд витребувати у ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС»: оригінал електронного договору № 1432-5010 від 09.08.2024 року у первинному електронному форматі; оригінали або засвідчені електронним підписом копії Правил, Паспорта та Таблиці, які були доступні відповідачці на дату укладення договору; повний журнал подій у системі позивача щодо відповідачки (реєстрація, ідентифікація, входи, перегляд документів, акцепт умов, введення реквізитів картки, підписання договору); дані щодо коду A7525 (номер телефону, дата, час, текст повідомлення, ідентифікатор SMS, підтвердження доставки, дата і час введення коду, IPадреса, пристрій, технічний журнал); документи щодо способу ідентифікації відповідачки; первинні документи LiqPay та/або АТ КБ «ПриватБанк» щодо переказу 2000 гривень (ідентифікатор платежу, дата, час, статус, реквізити отримувача та підтвердження зарахування); докази належності картки-отримувача саме відповідачці; детальний розрахунок процентів за кожен день із зазначенням дати, ставки, бази нарахування та суми; повний текст Правил програми лояльності, рішення про її застосування щодо відповідачки та розрахунок заявленої суми 10000 гривень. Разом з цим, прохає розглядати справу у судовому засіданні з повідомленням та викликом сторін, витребувати докази та відмовити у задоволенні позовних вимог. 
Відповідно до вимог ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши фактичні обставини справи письмовими доказами, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог з огляду на наступне.
Судом встановлено, що 09 серпня 2024 року між ТОВ «Укр Кредит Фінанс» та ОСОБА_1 було укладено в електронній формі договір про відкриття кредитної лінії № 1432-5010 на суму 2000 гривень, строком на 365 календарних днів зі сплатою відсотків, комісія за видачу кредиту - 15 % від суми кредиту, базовий період – 28 календарних днів, дата поверненням кредиту – 08 серпня 2025 року, знижена % ставка – 1,50 % в день; стандартна % ставка – 1,50% за кожен день користування Кредитом, яка застосовується протягом перших 180 календарних днів з дати укладення цього Договору та 1,18% за кожен день користування Кредитом, яка застосовується у період починаючи з 181 календарного дня дії Договору і до закінчення строку дії цього Договору або до дати фактичного повернення всієї суми Кредиту (а. с. 10-20 та на звороті).
Згідно із п. 3.1. даного договору, цей договір укладається сторонами у вигляді електронного договору у розумінні Закону України «Про електронну комерцію». 
Так, судом встановлено, що відповідачкою 09 серпня 2024 року було підписано Кредитний договір № 1432-5010 одноразовим ідентифікатором А7525, разом із Правилам відкриття кредитної лінії та Графіком платежів (а. с. 21-29 та на звороті). 
Разом з цим, відповідачка також підписала паспорт споживчого кредиту (а. с. 30-32), яким сторони узгодили основні умови кредитування з урахуванням по бажань споживача, порядок повернення кредиту та іншу необхідну інформацію. 
Відповідно до квитанції № e82d16e9-35ca-4bd5-96ea-af755410dc19, видача коштів відповідачці за кредитним договором № 1432-5010 здійснювалася за допомогою LIQ PAY на картку № НОМЕР_1 у сумі 2000 гривень 09 серпня 2024 року (а. с. 42).
Про підтвердження перерахування кредитних коштів відповідачці, позивачем також надано довідку ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» (а. с. 43), на суму 2000 гривень. 
Згідно із розрахунком заборгованості позивача за договором №1432-5010 від 09 серпня 2024 року, станом на 27 березня 2026 року за відповідачкою рахується заборгованість у сумі 12066 гривень, яка складається із: простроченої заборгованості за кредитом у сумі 2000 гривень, заборгованості за нарахованими відсотками у сумі 9766 гривень, заборгованості по комісії у сумі 300 гривен (а. с. 44-51).
Згідно з вимогами ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Нормами ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Приписами п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.
Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Вимогами ч. 2 ст. 207 ЦК України, визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Положеннями ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. 
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). 
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір і порядок виплати яких встановлюється договором.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. 
Приписами ч. 1 ст. 623 ЦК України визначено, що боржник, що порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. 
Згідно з вимогами ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Відповідно до вимог ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до вимог статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів.
Відповідно до вимог статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Відповідно до вимог ст. 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі.
Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом.
Так, приписами ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
При цьому, за змістом наведеного Закону електронним підписом, тобто одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.
Відповідно до вимог ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст.12 цього Закону є оригіналом такого документа.
Згідно з вимогами ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Як убачається зі змісту кредитного договору № 1432-5010 від 09 серпня 2024 року сторони узгодили те, що даний договір укладається сторонами у вигляді електронного договору у розумінні Закону України «Про електронну комерцію», а його підписання буде в електронному вигляді, в даному випадку шляхом введення одноразового ідентифікатора, який надсилається смс-повідомленням або шляхом здійснення дзвінка на номер телефону, який був наданий позичальником. 
В даному випадку, кредитний договір підписаний шляхом введення одноразового ідентифікатора (А7525), правила відкриття кредитної лінії та графік платежів.
Таким чином, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, а відповідачкою належним чином не спростовано того, що вказаний кредитний договір нею були підписані в електронному вигляді, відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», а отже остання погодилася зі всіма умовами та правилами даного договору, умовами кредитування, графіком повернення, штрафами, пенею, комісією, відсотками за користування кредитними коштами.
У відзиві на позовну заяву представник відповідачки порхав витребувати у позивача докази, які розписані по тексту відзиву, однак суд відхиляє вказане клопотання, оскільки прохальна частина відзиву, разом із вимогами, містить вимогу про витребування доказів, проте нормами цивільного законодавства передбачено, що у прохальній частині викладаються вимоги щодо позовної заяви та виключно надається право заявити клопотання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, якщо такий розгляд допускається, викладення інших клопотань та заяв у прохальній частині позову не передбачено.
Разом з цим, представником позивача не надано доказів вжиття заходів для отримання зазначених доказів та (або) причини неможливості самостійного їх отримання. 
Відповідно до положень статей 12, 13, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
Відповідно до принципу змагальності сторін та загальних правил розподілу тягаря доказування, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
У відзиві на позовну заяву відповідачка не заперечувала сам факт укладання нею договору та отримання кредитних коштів у позивача.
Разом з цим, відповідачкою не подано доказів того, що номер мобільного телефону, на який надсилався одноразовий ідентифікатор, їй не належить, як і не надано доказів того, що банківська картка (рахунок), зазначена при оформленні кредиту, не перебувала у її користуванні. При цьому матеріали справи не містять будь-яких доказів звернення відповідачки до правоохоронних органів щодо можливого неправомірного використання її персональних даних, номера телефону чи банківських реквізитів третіми особами, що також спростовувало б її доводи про неукладення кредитного договору. 
Відповідачка та її представник обмежилися лише процесуальним запереченням обставин справи та перекладенням усього тягаря доказування виключно на позивача, не надавши при цьому жодного доказу на підтвердження своїх заперечень. При цьому відповідачка не була позбавлена можливості самостійно подати належні докази на спростування вказаних обставин (зокрема відомості про належність номера телефону іншій особі чи витяг про відсутність рахунку), однак вказаним процесуальним правом не скористалася.
Крім того, відповідачка не надала суду виписки по банківському рахунку, яка, могла б підтвердити відсутність перерахування кредитних коштів на її рахунок.
Разом з цим, відповідачкою не надано контррозрахунку заборгованості, не зазначено власного розрахунку процентів чи суми фактично отриманих та повернутих коштів, а наведені у відзиві заперечення мають загальний характер та не підтверджені належними доказами.
Саме лише посилання сторони на недоведеність обставин, на які посилається позивач, без подання доказів на підтвердження власних заперечень, не може бути достатньою підставою для висновку про відсутність між сторонами договірних правовідносин чи невиконання позивачем обов`язку доказування.
Кредитодавець свої зобов`язання виконав повністю та надав позичальнику можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором, та в межах встановленого строку кредитним договором, на підтвердження чого позивачем було надано квитанцію про перерахування та відповідну довідку товариства про здійснення операції перерахування коштів, із зазначенням ID платежу, дати перерахування, рахунку отримувача, номеру договору та суми, яка перераховується.
Відповідачка скористалася наданим кредитом, проте зобов`язання належним чином за договором не виконала, в результаті чого виникла заборгованість, що також підтверджується розрахунком заборгованості позивача. 
Відповідно до ст. 526 ЦК України - зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
З наведених норм чинного законодавства України та фактичних обставин справи випливає наступне. Між ТОВ «Укр Кредит Фінанс» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за яким позичальниця отримала кредитні кошти, однак умови договору належним чином не виконує, тому позивач має право вимагати стягнення заборгованості з ОСОБА_1 , яке він реалізував, звернувшись до суду, натомість відповідачка заявлені позивачем вимоги не спростувала. 
З огляду на викладене, суд доходить висновку про те, що з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором за тілом кредиту у сумі 2 000 гривень.
Щодо стягнення заборгованості за нарахованими відсотками суд зазначає наступне.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19 та постанові Верховного Суду від 12 лютого 2025 року у справі № 679/1103/23 зазначено, що принципи справедливості, добросовісності та розумності передбачають, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість і добросовісно вести переговори.
Отже, сторони повинні сумлінно та добросовісно співпрацювати з метою належного виконання укладеного договору. Кредитор у зобов`язанні має створити умови для виконання боржником свого обов`язку, для чого вчиняє не тільки дії, визначені договором, актами цивільного законодавства, але й ті, які випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту (частина перша статті 613 ЦК України).
Відповідно до вимог п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
Під час стягнення заявленої позивачем заборгованості необхідно керуватись чітко обумовленими між контрагентами кредитного договору умовами, а не іншими умовами, які дають змогу кредитодавцю вийти за межі узгодженого строку та нарахувати непропорційно велику суму компенсації, оскільки така непропорційно велика сума компенсації не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Таким чином, вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищеними, не відповідає передбаченим у ч. 3 ст. 509, ч. ч. 1, 2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
Позивач як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи із порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги чинного законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно.
Суд зазначає, що з огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту.
Вказане узгоджується із положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», в якій зазначено, що, визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.
Пунктами 1, 2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року № 39/248, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ради Європи від 17 травня 1973 року № 543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року (пункти 9, 13, 14 преамбули), Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008 року про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, зокрема у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на доконтрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди.
Директива 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11 травня 2005 року розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди, фінансові послуги через їх складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і таким чином, ефективного вибору.
Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (пункт 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).
У Рішенні від 11 липня 2013 року №7-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі №132/1006/19.
Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Також у цій постанові зазначено, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, керуючись принципами розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних, як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.
З огляду на викладене, зважаючи на те, що заявлена позивачем до стягнення сума заборгованості за кредитним договором № 1432-5010 від 09 серпня 2024 року по процентам у розмірі 8000 гривень не є співрозмірною сумі кредиту за договором в розмірі 2 000 гривень, оскільки в чотири рази перевищує її, є непропорційно великою сумою відсотків, суперечать принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника як споживача послуг кредитної установи, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми процентів у разі невиконання ним зобов`язань за кредитним договором, суд доходить переконливого висновку про те, що необхідно зменшити розмір процентів за вказаним договором до розміру заборгованості по тілу кредиту, тобто до 2 000 гривень.
З огляду на викладене, суд доходить висновку про те, що з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором № 1432-5010 від 09 серпня 2024 року по тілу кредиту – 2 000 гривень та заборгованості за сумою відсотків у розмірі 2 000 гривень, а всього 4 000 гривень.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства.
Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим.
Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із наведеного вище, суд доходить висновку, що позовна заява підлягає задоволенню та з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором № 1432-5010 від 09 серпня 2024 року по тілу кредиту – 2 000 гривень та заборгованості за сумою відсотків у розмірі 2 000 гривень, а всього 4 000 гривень.
Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позовні вимоги задоволено частково, то з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 1 064 гривні 96 копійок, виходячи із розрахунку 2 662,4*(4 000/10000).
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 5, 10-11, 60, 76-80, 89, 128, 141, 213-215, 258, 265, 279, 354-355 ЦПК України, суд, - 
У Х В А Л И В:
Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр Кредит Фінанс» (01133, м. Київ, бул. Лесі Українки, буд. 26, офіс 407; ЄДРПОУ 38548598; IBAN НОМЕР_2 UAH, Банк АБ «УКРГАЗБАНК», МФО 320478) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) про стягнення заборгованості – задовольнити частково. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр Кредит Фінанс» заборгованість за кредитним договором № 1432-5010 від 09 серпня 2024 року в сумі 4000 (чотири тисячі) гривень, яка складається із: простроченої заборгованості за кредитом у сумі 2000 (дві тисячі) гривень, заборгованості за нарахованими відсотками у сумі 2000 (дві тисячі) гривень.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр Кредит Фінанс» витрати по сплаті судового збору в сумі 1064 (одна тисяча шістдесят чотири) гривні 96 (дев`яносто шість) копійок.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів зо дня його підписання суддею або протягом 30 днів зо дня його отримання учасниками справи.
Рішення суду набирає законної сили протягом 30 днів зо дня його підписання суддею або протягом 30 днів зо дня його отримання учасниками справи, якщо не буде оскаржено у встановленому порядку. 

Суддя А.І. Приваліхіна