КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
06 липня 2026 року м. Київ №320/58768/24
Суддя Київського окружного адміністративного суду Лисенко В.І., розглянувши в електронній формі у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Командування Медичних сил України про визнання протиправною бездіяльність,
в с т а н о в и в:
До Київського окружного адміністративного суду через підсистему "Електронний суд" звернувся ОСОБА_1 з позовом до Командування Медичних сил України , у якому просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Командування медичних сил України щодо здійснення переведення ОСОБА_1 до іншої військової частини без проведення медичного огляду ВЛК та направлення на проходження базової загальновійськової підготовки; 
- зобов`язати Командування медичних сил України направити ОСОБА_1 на проходження первинного медичного огляду ВЛК з метою визначення придатності до військової служби та проходження базової загальновійськової підготовки.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про те, що його переведення до іншої військової частини здійснено з порушенням вимог законодавства. Наказ про переведення не був доведений до його відома, з ним його належним чином не ознайомили, а військовий квиток вилучили. Позивач зазначає, що не надавав згоди на переведення до іншого військового формування, хоча така згода є обов`язковою. Крім того, перед переведенням він не проходив базову загальновійськову підготовку та військово-лікарську комісію, що, на його думку, робить таке переведення незаконним. У зв`язку з цим позивач просить визнати бездіяльність відповідача протиправною та зобов`язати його вчинити дії щодо усунення порушень його прав.
Ухвалою суду відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін. 
У відзиві відповідач зазначає про те, що переведення позивача здійснювалося відповідно до вимог законодавства в умовах дії воєнного стану та на підставі наказів уповноважених посадових осіб. Відповідач вказує на те, що переміщення військовослужбовців є службовим рішенням командування та здійснюється в інтересах комплектування Збройних Сил України. Також, відповідач зазначає, що законодавство не вимагає отримання згоди військовослужбовця на таке переведення в умовах воєнного стану, а твердження позивача щодо незаконності переведення, непроходження підготовки та ВЛК не є підставою для скасування відповідних кадрових рішень.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.
ОСОБА_1 є військовослужбовцем Збройних Сил України. Згідно з довідкою Міністерства оборони України від 21.11.2024 № 11/20 він перебуває на обліку Міністерства оборони України як фізична особа-підприємець та громадське формування, місцезнаходженням якого є м. Київ, і здійснює діяльність у сфері оборони. Станом на 21.11.2024 він перебував у Єдиному державному реєстрі Міністерства оборони України. До матеріалів справи долучено відповідну довідку. 
Позивач проходив військову службу у Національному військово-медичному клінічному центрі "Головний військовий клінічний госпіталь" у Центрі крові Збройних Сил України на посаді медичної сестри відділення заготівлі донорської крові в умовах виїзду Центру крові ЗСУ (ВОС 879249А). Зазначену посаду він обіймав після призначення наказом начальника Центру крові ЗСУ.
До матеріалів справи долучено витяг із наказу начальника Центру крові ЗСУ від 07.10.2024 № 40, яким старшого сержанта ОСОБА_1 було призначено на зазначену посаду із 07.10.2024. Наказом встановлено посадовий оклад, тарифний розряд, оклад за військове звання, надбавку за вислугу років та визначено підставою витяг із наказу начальника Національного військово-медичного клінічного центру від 24.09.2024 № 44-РС. До наказу також долучено обхідний лист позивача. 
Підставою для призначення був витяг із наказу начальника Національного військово-медичного клінічного центру "Головний військовий клінічний госпіталь" від 24.09.2024 № 44-РС, відповідно до якого старшого сержанта ОСОБА_1 було звільнено із попередньої посади медичної сестри госпітального відділення та призначено на рівнозначну посаду медичної сестри відділення заготівлі донорської крові Центру крові ЗСУ для більш доцільного використання за фахом. 
Позивач зазначає, що у листопаді 2024 року його повідомили про переведення з Центру крові ЗСУ до НОМЕР_1 окремої роти охорони Генерального штабу (Президентського полку) на посаду фельдшера (санітарного інструктора). Після отримання відповідного повідомлення командування Центру крові ЗСУ наказало йому прибути до Генерального штабу Збройних Сил України за адресою: АДРЕСА_1 , для оформлення переведення. 
Після прибуття до Генерального штабу позивачу повідомили про існування наказу щодо його переведення до третього бойового батальйону, після чого його було направлено до навчального центру в Чернігівській області, де він перебував на момент звернення до суду. Одночасно, за твердженням позивача, у нього було вилучено військовий квиток. 
На підтвердження здійснення переведення до матеріалів справи долучено повідомлення про кадрові рішення Генерального штабу Збройних Сил України від 18.11.2024 № 1536-РС, відповідно до якого старшого сержанта ОСОБА_1 , медичну сестру Центру крові ЗСУ, призначено на посаду інструктора медичного пункту артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_2 із одночасним звільненням із попередньої посади у військовій частині НОМЕР_3 . Також у матеріалах справи містяться книга запису видачі зброї, журнал інструктажів з питань охорони праці та інші документи, які підтверджують проходження позивачем служби у Центрі крові ЗСУ до його вибуття. 
Позивач стверджує, що зі змістом наказу про переведення його не ознайомлювали, примірник наказу не вручали, у журналі ознайомлення або на аркуші ознайомлення він не підписувався, а тому вважає, що наказ не був належним чином доведений до його відома. Крім того, він зазначає, що не надавав письмової згоди на переведення до іншого військового формування. 
Також позивач зазначає, що до моменту направлення до іншої військової частини він не проходив базову загальновійськову підготовку у навчальному центрі та не проходив військово-лікарську комісію для визначення ступеня придатності до проходження служби на новій посаді. Саме ці обставини, на його думку, свідчать про незаконність переведення та порушення його прав як військовослужбовця. 
Не погоджуючись із такими діями командування, позивач звернувся із цим позовом до суду. 
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке. 
Спірні правовідносини виникли у зв`язку із проходженням позивачем військової служби та прийняттям командуванням рішення про його переміщення на іншу посаду і до іншої військової частини в умовах дії правового режиму воєнного стану.
Відповідно до статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави та справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України та інші військові формування, утворені відповідно до закону.
За змістом статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Правові засади проходження громадянами України військової служби визначаються Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», Законом України «Про Збройні Сили України», Законом України «Про оборону України», а також Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008. 
Відповідно до статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Частиною першою статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом відповідно до вимог цього Закону та інших нормативно-правових актів.
Згідно зі статтею 6 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» порядок проходження громадянами України військової служби визначається цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, яке визначає порядок проходження військової служби, призначення на посади, переміщення по службі, звільнення з посад, направлення для подальшого проходження військової служби та інші питання проходження військової служби. 
Відповідно до пункту 82 Положення призначення військовослужбовців на посади здійснюється наказами відповідних командирів (начальників) у межах наданих їм повноважень. 
Положенням також урегульовано порядок переміщення військовослужбовців по службі, призначення на вищі, рівнозначні та нижчі посади, а також випадки, коли таке переміщення може здійснюватися без згоди військовослужбовця або потребує його згоди. Загальним правилом є те, що в умовах особливого періоду та воєнного стану переміщення військовослужбовців здійснюється в інтересах служби, забезпечення комплектування військ та виконання завдань із оборони держави відповідно до вимог Положення. 
Пунктами 110– 113 Положення визначено підстави та порядок переміщення військовослужбовців на рівнозначні, вищі або нижчі посади, а також встановлено випадки, коли для такого переміщення необхідна згода військовослужбовця, зокрема якщо переміщення пов`язане з неможливістю проходження служби у відповідній місцевості за станом здоров`я військовослужбовця або членів його сім`ї чи з іншими обставинами, прямо передбаченими Положенням. В інших випадках переміщення може здійснюватися за рішенням командування в інтересах служби. 
Крім того, пунктами 257– 258 Положення визначено порядок видання наказів по особовому складу, їх оформлення, доведення до відома військовослужбовців та набрання ними чинності. 
На виконання зазначеного Положення наказом Міністерства оборони України від 10.04.2009 №170 затверджено Інструкцію про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, яка деталізує порядок оформлення кадрових документів, підготовки проектів наказів по особовому складу, ведення обліку проходження військової служби та реалізації кадрових рішень командування. 
Також суд враховує, що на момент виникнення спірних правовідносин в Україні діяв правовий режим воєнного стану та особливий період, що обумовлює особливості проходження військової служби, реалізації кадрових рішень та забезпечення комплектування Збройних Сил України. В умовах воєнного стану пріоритетним є забезпечення обороноздатності держави, а повноваження командування щодо переміщення військовослужбовців реалізуються з урахуванням потреб служби та виконання завдань із відсічі і стримування збройної агресії. 
Разом із тим реалізація командуванням дискреційних повноважень щодо призначення чи переміщення військовослужбовців не звільняє його від обов`язку діяти виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України, що відповідає вимогам частини другої статті 19 Конституції України.
Отже, під час вирішення даного спору суд повинен перевірити, чи були дотримані відповідачем вимоги спеціального законодавства, яке регулює порядок проходження військової служби, видання кадрових наказів та переміщення військовослужбовців, а також чи прийняті спірні рішення в межах наданих законом повноважень, з дотриманням визначеної процедури та за наявності передбачених законом підстав.
Судом встановлено, що відповідно до витягу з наказу начальника Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» (на 1100 ліжок) по особовому складу від 24.09.2024 №44-РС, виданого на підставі пунктів 82 та 257 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, старшого сержанта ОСОБА_2 , який обіймав посаду медичної сестри НОМЕР_4 військового мобільного госпіталю (на 100 ліжок), призначено на посаду медичної сестри Центру крові Збройних Сил України із військово-обліковою спеціальністю 879249А.
При цьому судом встановлено, що зазначений наказ від 24.09.2024 №44-РС позивачем у встановленому законом порядку не оскаржувався, доказів визнання його протиправним або скасування матеріали справи не містять.
Також матеріалами справи підтверджується, що після видання зазначеного наказу позивач не звертався до безпосереднього командування, ІНФОРМАЦІЯ_1 чи інших уповноважених органів із рапортами, скаргами або іншими зверненнями щодо відсутності проходження базової загальновійськової підготовки, непроведення первинного медичного огляду чи інших обставин, які, на його думку, могли б перешкоджати проходженню військової служби або призначенню на відповідну посаду.
Судом також встановлено, що відповідно до витягу з наказу начальника Центру крові Збройних Сил України (по стройовій частині) від 07.10.2024 №40 старшого сержанта ОСОБА_2 , який був увільнений від займаної посади та призначений наказом командира військової частини НОМЕР_3 (по особовому складу) від 03.10.2024 №289 на посаду медичної сестри відділення заготівлі донорської крові в умовах виїзду Центру крові Збройних Сил України, зараховано до списків особового складу військової частини, поставлено на всі види забезпечення та визначено таким, що з 07.10.2024 прийняв справи і посаду та приступив до виконання службових обов`язків.
Зазначений наказ від 07.10.2024 №40 позивачем також не оскаржувався, є чинним та доказів його скасування суду не надано.
Крім того, судом встановлено, що після прибуття до Центру крові Збройних Сил України позивачу у встановленому порядку були проведені вступні інструктажі, зокрема з питань охорони праці, електробезпеки та інших питань, пов`язаних із виконанням службових обов`язків. Зазначені обставини підтверджуються наявними у матеріалах справи витягами із журналів реєстрації відповідних інструктажів.
Матеріалами справи також підтверджується, що 20.11.2024 до Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» (на 1100 ліжок) надійшло повідомлення про прийняття кадрових рішень наказом начальника Генерального штабу Збройних Сил України (по особовому складу) від 18.11.2024 №1536-РС.
Із змісту зазначеного повідомлення судом встановлено, що пунктом 3 наказу начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 18.11.2024 №1536-РС старшого сержанта ОСОБА_1 звільнено із займаної посади медичної сестри відділення заготівлі донорської крові в умовах виїзду Центру крові Збройних Сил України Національного військово-медичного клінічного центру « ІНФОРМАЦІЯ_2 » військової частини НОМЕР_3 та призначено на посаду санітарного інструктора медичного пункту артилерійського дивізіону із військово-обліковою спеціальністю 879659А.
Суд звертає увагу, що відповідно до примітки до пункту 3 наказу Генерального штабу Збройних Сил України від 18.11.2024 №1536-РС позивача призначено на вищу посаду у порядку просування по службі із штатно-посадової категорії «молодший сержант» на штатно-посадову категорію «сержант».
Зазначене повідомлення Генерального штабу Збройних Сил України зареєстровано у Національному військово-медичному клінічному центрі «Головний військовий клінічний госпіталь» 20.11.2024 за вхідним №22670, а у Центрі крові Збройних Сил України — 21.11.2024 за вхідним №22.
Судом також встановлено, що нормативною підставою прийняття наказу начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 18.11.2024 №1536-РС визначено пункти 82, 83 та 257 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, а також розпорядження Головнокомандувача Збройних Сил України від 02.11.2024 №22366 (дек).
Таким чином, судом встановлено, що спірне кадрове рішення було прийняте уповноваженим органом військового управління на підставі відповідних положень спеціального законодавства, оформлене наказом начальника Генерального штабу Збройних Сил України та реалізоване у визначеному нормативними актами порядку шляхом доведення відповідного повідомлення до військової частини, у якій проходив службу позивач.
Також, судом встановлено, що на виконання наказу начальника Генерального штабу Збройних Сил України (по особовому складу) від 18.11.2024 №1536-РС начальником Центру крові Збройних Сил України видано наказ від 21.11.2024 №85 (по стройовій частині), відповідно до якого старшого сержанта ОСОБА_2 виключено зі списків особового складу Центру крові Збройних Сил України та знято з усіх видів забезпечення. Цим же наказом визначено вважати позивача таким, що з 21.11.2024 здав справи і посаду та вибув до нового місця проходження військової служби для призначення на посаду санітарного інструктора медичного пункту артилерійського дивізіону з військово-обліковою спеціальністю 879659А та штатно-посадовою категорією «сержант».
Таким чином, суд констатує, що наказ начальника Центру крові Збройних Сил України від 21.11.2024 №85 (по стройовій частині) є похідним від наказу начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 18.11.2024 №1536-РС та виданий на його виконання з метою реалізації прийнятого кадрового рішення.
Отже, матеріалами справи підтверджується, що позивача було звільнено із займаної посади та призначено на вищу посаду у порядку просування по службі відповідно до вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, а також оформлено його вибуття до нового місця проходження військової служби шляхом видання відповідного стройового наказу.
Так, відповідно до підпункту 1 пункту 82 Положення призначення військовослужбовців на вищі посади здійснюється у порядку просування по службі. При цьому посада вважається вищою, якщо за нею штатом (штатним розписом) передбачено вище військове звання, ніж за посадою, яку займає військовослужбовець, а за умови рівності військових звань — більший посадовий оклад (тарифний розряд).
Пунктом 83 Положення встановлено, що військовослужбовці призначаються на посади та переміщуються по службі за основною або спорідненою військово-обліковою спеціальністю з урахуванням досвіду проходження служби, рівня професійної компетентності, особистих якостей, досягнень та відповідності характеристикам посад. Водночас у разі необхідності призначення військовослужбовця на посаду за новою спеціальністю такому призначенню має передувати відповідна підготовка (перепідготовка). Разом із тим зазначеною нормою прямо передбачено, що для доукомплектування Збройних Сил України в умовах особливого періоду військовослужбовці можуть призначатися на посади, передбачені штатами воєнного часу, за новою спеціальністю з урахуванням набутого ними досвіду.
Крім того, відповідно до пункту 257 Положення для доукомплектування Збройних Сил України в особливий період просування військовослужбовців по службі здійснюється без дотримання вимог пунктів 85 та 87 цього Положення, а призначення військовослужбовців на рівнозначні та нижчі посади здійснюється без їх згоди, за винятком випадків, визначених пунктом 112 Положення.
Як убачається зі змісту позовної заяви, позивач обґрунтовує свої вимоги, зокрема, посиланням на порушення відповідачем пункту 144 Положення, вважаючи, що його переведення до іншого військового формування відбулося без його згоди.
Оцінюючи наведені доводи, суд виходить із того, що пунктом 144 Положення врегульовано порядок направлення військовослужбовців зі Збройних Сил України до інших військових формувань. Зазначеною нормою встановлено, що у разі потреби у військовослужбовцях для заміщення вакантних посад в інших військових формуваннях керівники таких формувань письмово повідомляють Міністерство оборони України про потребу у військовослужбовцях та вимоги до кандидатів. Добір військовослужбовців здійснюється Міністерством оборони України на підставі відповідних запитів, а направлення військовослужбовців до інших військових формувань здійснюється за їх згодою та оформлюється відповідними наказами уповноважених посадових осіб.
Аналіз змісту пункту 144 Положення дає підстави для висновку, що його положення регулюють виключно правовідносини, пов`язані із направленням військовослужбовців зі Збройних Сил України до інших військових формувань, тобто поза межі організаційної структури Збройних Сил України.
Водночас судом установлено, що у спірних правовідносинах позивача не було направлено до іншого військового формування. Згідно з наказом начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 18.11.2024 №1536-РС позивача звільнено із займаної посади та призначено на іншу посаду в межах Збройних Сил України у порядку просування по службі.
Отже, спірні правовідносини пов`язані із кадровим переміщенням військовослужбовця в межах Збройних Сил України, а не з його направленням до іншого військового формування, у зв`язку з чим положення пункту 144 Положення до цих правовідносин не застосовуються.
Таким чином, доводи позивача про обов`язковість отримання його згоди на таке переміщення ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм Положення та не спростовують правомірності прийнятого кадрового рішення.
Матеріалами справи встановлено, що кадрове рішення про звільнення позивача із займаної посади та призначення його на іншу посаду прийнято наказом начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 18.11.2024 №1536-РС (по особовому складу).
На виконання зазначеного наказу начальником Центру крові Збройних Сил України видано наказ від 21.11.2024 №85 (по стройовій частині), відповідно до якого позивача виключено зі списків особового складу Центру крові Збройних Сил України, знято з усіх видів забезпечення та направлено до нового місця проходження військової служби. Зазначений наказ має виключно організаційно-розпорядчий характер та виданий на виконання кадрового рішення, прийнятого начальником Генерального штабу Збройних Сил України.
При цьому судом не встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 приймало рішення про переведення позивача, видавало відповідний наказ чи було наділене повноваженнями щодо прийняття такого кадрового рішення у спірних правовідносинах.
Відповідно до статей 35– 38 Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» військовослужбовці зобов`язані виконувати накази командирів (начальників), а накази підлягають безумовному виконанню в порядку підлеглості. Водночас посадові особи, яким адресовано наказ вищого командування, здійснюють його виконання у межах наданих повноважень та не наділені правом змінювати чи переглядати його зміст.
За таких обставин, суд доходить висновку, що ІНФОРМАЦІЯ_1 не було суб`єктом прийняття рішення про призначення позивача на іншу посаду та його переміщення до іншої військової частини, а відтак не мало обов`язку вирішувати питання щодо направлення позивача на проходження військово-лікарської комісії чи базової загальновійськової підготовки у зв`язку із прийняттям зазначеного кадрового рішення.
Крім того, суд звертає увагу, що доводи позивача фактично зводяться до незгоди із самим рішенням про його переміщення на іншу посаду та до іншої військової частини, прийнятим наказом начальника Генерального штабу Збройних Сил України. Водночас саме ІНФОРМАЦІЯ_1 такого рішення не приймало, а тому не може вважатися суб`єктом, який допустив оскаржувану позивачем бездіяльність.
При цьому позивачем не наведено жодної норми чинного законодавства, яка покладала б саме на ІНФОРМАЦІЯ_1 обов`язок здійснювати дії, невчинення яких оскаржується у цій справі, а матеріали справи не містять доказів порушення відповідачем прав, свобод чи законних інтересів позивача.
За таких обставин суд дійшов висновку, що позовні вимоги, заявлені до ІНФОРМАЦІЯ_1 , є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.
Також, позивач, обґрунтовуючи свої вимоги, посилається, зокрема, на положення Закону України «Про державну службу», вважаючи, що наказ про його призначення на іншу посаду не було доведено до його відома та що його не було належним чином ознайомлено із таким наказом.
Суд не може погодитися із зазначеними доводами та зазначає про те, що відповідно до статті 1 Закону України «Про державну службу» державна служба є публічною, професійною, політично неупередженою діяльністю щодо практичного виконання завдань і функцій держави, а державний службовець — це громадянин України, який займає посаду державної служби в державному органі, одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого органу.
Згідно з частинами першою та третьою статті 3 зазначеного Закону його дія поширюється на правовідносини, пов`язані зі вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, однак не поширюється, зокрема, на військовослужбовців Збройних Сил України та інших військових формувань, утворених відповідно до закону.
Водночас відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із обороною України, захистом її незалежності та територіальної цілісності.
Частиною четвертою статті 2 цього Закону передбачено, що громадяни України, які вперше вступають на військову службу до Збройних Сил України чи інших військових формувань, особисто складають Військову присягу на вірність Українському народові та скріплюють її власноручним підписом.
Отже, хоча військова служба і належить до видів державної служби, вона є самостійним видом державної служби особливого характеру, проходження якої регулюється спеціальним законодавством, насамперед Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», Законом України «Про Збройні Сили України», Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та іншими нормативно-правовими актами, що регулюють проходження військової служби.
Таким чином, правовий статус державного службовця та військовослужбовця, порядок проходження ними служби, набуття відповідного статусу, права, обов`язки та порядок реалізації кадрових рішень є різними та регулюються різними нормативно-правовими актами.
Судом встановлено, що позивач є військовослужбовцем Збройних Сил України, проходить військову службу та перебуває під дією спеціального законодавства, яке регулює проходження військової служби.
За таких обставин суд доходить висновку, що положення Закону України «Про державну службу», на які посилається позивач, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, а тому наведені позивачем доводи щодо порушення вимог цього Закону є безпідставними.
Натомість правомірність дій та рішень відповідача у цій справі підлягає оцінці виключно з урахуванням норм спеціального законодавства, яке регулює порядок проходження військової служби та прийняття кадрових рішень стосовно військовослужбовців.
Також суд вважає безпідставними посилання позивача на положення Кодексу законів про працю України як на нормативну підставу заявлених позовних вимог.
Відповідно до статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, призвані або прийняті на військову службу, користуються гарантіями, передбаченими, зокрема, статтею 119 Кодексу законів про працю України.
Статтею 119 Кодексу законів про працю України визначено гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків. Зокрема, за працівниками, призваними на військову службу або прийнятими на військову службу за контрактом під час дії особливого періоду, зберігаються місце роботи та посада на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи-підприємця, де вони працювали до призову або прийняття на військову службу, а виплата грошового забезпечення здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Наведена норма спрямована виключно на забезпечення трудових гарантій громадян, які на час вступу на військову службу перебували у трудових відносинах із роботодавцем, та регулює питання збереження за ними місця роботи і посади на період проходження військової служби.
Разом з тим предметом розгляду у цій справі є правомірність кадрового рішення щодо призначення позивача на іншу військову посаду та його переміщення в межах проходження військової служби, а не питання реалізації трудових гарантій, передбачених статтею 119 Кодексу законів про працю України.
Суд зазначає, що після набуття особою статусу військовослужбовця порядок проходження нею військової служби, призначення на посади, переміщення по службі, права, обов`язки та соціальні гарантії визначаються спеціальним законодавством, а саме Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та іншими нормативно-правовими актами, що регулюють проходження військової служби.
Таким чином, положення Кодексу законів про працю України, за винятком гарантій, прямо передбачених статтею 119 цього Кодексу, не регулюють порядок проходження військової служби, призначення військовослужбовців на посади, їх переміщення по службі чи прийняття кадрових рішень щодо військовослужбовців.
З огляду на викладене суд доходить висновку, що посилання позивача на норми Кодексу законів про працю України як на підставу для визнання протиправними дій (бездіяльності) відповідача є помилковими, оскільки спірні правовідносини регулюються виключно нормами спеціального законодавства, яке визначає порядок проходження військової служби у Збройних Силах України.
Частиною 2 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно зі статтею 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на Відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Згідно із статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
За приписами статті 249 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтувалося на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. 
Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Враховуючи, що у задоволенні адміністративного позову відмовлено, судові витрати не підлягають розподілу. 
Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
в и р і ш и в:
Відмовити у задоволенні адміністративного позову.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Лисенко В.І.