Дата документу 10.06.2026 Справа № 331/992/25

Запорізький Апеляційний суд

 
ЄУН 331/992/25      Пр. № 22-ц/807/1054/26	Головуючий у 1-й інстанції: Скользнєва Н.Г. Суддя-доповідач: Гончар М.С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 червня 2026 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.
суддів Онищенка Е.А., Трофимової Д.А.
за участі секретаря Камалової В.В. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 02 березня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до КВАРТИРНО-ЕКСПЛУАТАЦІЙНОГО ВІДДІЛУ МІСТА ЗАПОРІЖЖЯ про визнання наказу в частині звільнення незаконним, скасування та поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсації за невикористану відпустку

 
ВСТАНОВИВ:

У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернулася до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя з вищезазначеним позовом, який в подальшому неодноразово уточнювала ( а. с. 43, 50, 207, 224, т.1 ; а.с.1, 17, 28, 34,т.2) та в остаточній редакції якого просила: - визнати наказ № 07 від 13 січня 2025 року (по стройовій частині), виданий КВАРТИРНО-ЕКСПЛУАТАЦІЙНОГО ВІДДІЛУ МІСТА ЗАПОРІЖЖЯ (надалі - КЕВ МІСТА ЗАПОРІЖЖЯ), про звільнення ОСОБА_1 з посади економіста з договірної та претензійно - позовної роботи за п.1 ст. 40 КЗпП України незаконним та скасувати; - поновити її на посаді економіста з договірної та претензійно - позовної роботи КЕВ м. Запоріжжя; - стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 14 січня 2025 року по 16 лютого 2026 року у розмірі 538 741,77 грн.; - стягнути з відповідача на її користь суму грошової компенсації за 10 днів невикористаної соціальної відпустки (як одинокій матері в порядку статті 19 Закону України «Про відпустки») за 2025 рік; - стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду у розмірі 50000,00 грн.
В обґрунтування свого позову позивач зазначила, що 02.12.2022 року вона була прийнята на посаду економіста з договірної та претензійно - позовної роботи в КЕВ МІСТА ЗАПОРІЖЖЯ. 01.11.2024 року від роботодавця отримала попередження про можливе скорочення її посади з 31.12.2024 року згідно пункту 1 статті 40 КЗпП України. 25.11.2024 року від роботодавця отримала повторне попередження про скорочення її посади з 31.01.2025 року відповідно до статті 49-2 КЗпП України. В попередженні містилась інформація про те, що їй пропонується посада економіста виробничого відділення з 01.01.2025 року. Її неодноразові звернення до керівництва установи з проханням надати перелік вакантних посад, які маються в наявності на момент її попередження та будуть наявними після введення в дію нового штатного розкладу (з 01.01.2025 року) були залишені поза увагою. Запропонована роботодавцем вакантна посада економіста виробничого відділення її не влаштовувала, оскільки у позивачки відсутні економічна або технічна освіта та досвід роботи у виробничому відділі. 27.12.2024 року вона звернулася до начальника КЕВ МІСТА ЗАПОРІЖЖЯ з заявою про переведення її на посаду начальника юридичної служби, але відповіддю від 07.01.2025 року їй в цьому було відмовлено. Не надавши їй скористатись переважним правом залишення на роботі (ст. 42 КЗпП України як чинному працівнику установи (шляхом переведення на вакантну посаду), керівництво КЕВ МІСТА ЗАПОРІЖЖЯ в січні 2025 року прийняло на посаду начальника юридичної служби особу, який не є працівником ЗСУ. 13 січня 2025 року керівництво установи в особі головного інженера Гончара О., діловода ОСОБА_2 , начальника юридичної служби Венцева І. повідомило її про те, щоб вона покинула своє робоче місце в юридичному відділі та перейшла примусово в виробний відділ. Зважаючи на такі обставини позивачка вимушена була звернутися до начальника КЕВ МІСТА ЗАПОРІЖЖЯ із заявою про скорочення терміну попередження та її звільнення з 13.01.2025 року. 13.01.2025 року вона була ознайомлена з наказом про скорочення її посади з 13.01.2025 року, про що нею було зроблено запис : «Ознайомлена, з сумою остаточних нарахувань не згодна». Остаточного розрахунку в день звільнення з нею проведено не було. Остаточний розрахунок надійшов на її картковий рахунок 14.01.2025 року. 18.01.2025 року через засоби поштового зв`язку вона отримала витяг з наказу про скорочення її посади, хоча з таким проханням до роботодавця не зверталась. Запису в її трудову книжку про скорочення її посади роботодавцем зроблено не було. Такі дії відповідача у своїй сукупності, як на думку позивачки, є незаконними, і як наслідок призвели до порушення її трудових прав, а також втрати заробітку. Внаслідок неправомірних дій керівництва КЕВ МІСТА ЗАПОРІЖЖЯ вона зазнала і моральної шкоди, яка полягала: в публічному принизливому ставленні, фактичному вигнанні з робочого місця, пережитих нею пов`язаних з цим хвилювань; втраті заробітку, який є єдиним джерелом існування для неї та її неповнолітньої дитини. У зв`язку з цим, їй довелося звертатися до знайомих та друзів з проханням про допомогу у пошуку роботи або тимчасових заробітків, що також мало вплив на її репутацію. Як на правові підстави заявлених вимог позивачка посилається на статті 40, 42, 49-2, 116, 233, 235 КЗпП України.

В автоматизованому порядку для розгляду даної справи визначено суддю першої інстанції Скользнєву Н.Г. (т.с. 1 а.с.17). Ухвалою суду першої інстанції (т.с. 1 а.с.18) провадження у цій справі відкрито в порядку загального позовного провадження.

25.04.2025 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо зміни найменування місцевих загальних судів" № 4273-IX, за змістом якого: - внесено до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» такі зміни: «1. Пункт 3-1 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» доповнено підпунктом 3 такого змісту: «3) змінити найменування місцевих загальних судів, перелік яких визначається додатком до цього Закону. Зміна найменування місцевого загального суду не призведе до його реорганізації чи ліквідації або утворення нового суду»; Доповнено додатком такого змісту: «Додаток до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ Перелік місцевих загальних судів, що перейменовуються Змінити найменування таких місцевих загальних судів… 7) у Запорізькій області: Куйбишевський районний суд Запорізької області на Кам`янський районний суд Запорізької області; Жовтневий районний суд Запорізької області на Олександрівський районний суд м. Запоріжжя; Ленінський районний суд м. Запоріжжя на Дніпровський районний суд м. Запоріжжя; Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя на Вознесенівський районний суд м. Запоріжжя…». Державна реєстрація змін до відомостей про місцеві загальні суди, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, які випливають із цього Закону, здійснена 30 квітня 2025 року (ст. 82 ч. 3 ЦПК України). 

Рішенням Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 02 березня 2026 року (т.с.2 а.с.43-55) у задоволенні вищезазначеного позову позивача у цій справі відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції у цій справі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі (т.с. 2 а.с.60-69) просила рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 , викладені в позовній заяві, а саме: - визнати наказ № 07 від 13 січня 2025 року ( по стройовій частині), виданий КЕВ МІСТА ЗАПОРІЖЖЯ про звільнення ОСОБА_1 з посади економіста з договірної та претензійно - позовної роботи за п.1 ст. 40 КЗпП України незаконним та скасувати; - поновити ОСОБА_1 на посаді економіста з договірної та претензійно - позовної роботи КЕВ МІСТА ЗАПОРІЖЖЯ; - стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 14 січня 2025 року по день фактичного поновлення на роботі; - стягнути з відповідача на користь позивача суму грошової компенсації за 10 днів невикористаної соціальної відпустки(10 днів) за 2025 рік; - стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 50000,00 грн., - стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати, які полягають у сплаті судового збору.
В автоматизованому порядку 16.03.2026 року для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Онищенка Е.А. та Трофимову Д.А. (т.с.2 а.с. 70). Ухвалою апеляційного суду від 17.03.2026 року (т.с.2 а.с. 71) витребувано у суду першої інстанції справу, яка надійшла до апеляційного суду 23.03.2026 року (т.с.2 а.с.74). Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 25.03.2026 року (т.с.2 а.с. 76), дану справу за апеляційною скаргою призначено до апеляційного розгляду (т.с.2 а.с. 77), з урахуванням відповідного навантаження судді-доповідача і колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, які за рішенням загальних зборів суддів Запорізького апеляційного суду з липня 2021 року також приймають участь у розгляді кримінальних проваджень; штату суддів Запорізького апеляційного суду (10) взагалі; участі судді-доповідача у курсах підвищення кваліфікації у період з 18.05.2026 року по 22.06.2026 року включно.
КЕВ МІСТА ЗАПОРІЖЖЯ подав апеляційному суду письмові пояснення (т.с. 2 а.с. 85-108) та відзив на вищезазначену апеляційну скаргу позивача (т.с. 2 а.с. 97-108) у цій справі. 
Позивач подала апеляційному суду клопотання про долучення доказів, а саме: розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу на загальну суму 661612,70 грн. (т.с. 2 а.с. 109-114).

КЕВ МІСТА ЗАПОРІЖЖЯ подав апеляційному суду додаткові письмові пояснення у цій справі із контррозрахунком (т.с. 2 а.с. а.с. 115-125), за змістом яких:
«…І. ЩОДО ТВЕРДЖЕННЯ ПРО НЕПОДАННЯ ВІДПОВІДАЧЕМ ВСІХ НАЯВНИХ ДОКАЗІВ, ВИТРЕБУВАНИХ ПО СПРАВІ УХВАЛОЮ ВІД 21.02.2025 РОКУ. Апелянт стверджує, що Відповідач не виконав обов`язку з подання всіх витребуваних судом доказів в межах справи. Контраргумент: На підставі Ухвали суду першої інстанції про витребування документів, Відповідач в повному обсязі виконав свій обов`язок. Всі зазначені в Ухвалі документи, які були у Відповідача в наявності, надані в повному обсязі та містяться в матеріалах справи. З приводу надання копій штатів установи, слід зазначити, що хоча судом не витребувались такі документи, однак Позивачем для повного та всебічного розгляду справи надавалися до суду додаткові пояснення, згідно яких: Штат №45/004 (який діяв на момент попередження Позивача про можливе звільнення) знищено, документальне підтвердження про що міститься в матеріалах справи в якості акту від 31.12.2024 року. Підставою для знищення попереднього штату було затвердження штату на новий рік — штат №57/876, який введений в дію з 01.01.2025 року. Ухвалою від 21.02.2025 року суд першої інстанції, зокрема, витребував “перелік всіх посад, які були вакантними на момент попередження про скорочення та станом на 01.01.2025 року”. Відповідно до цього, Відповідач надав до матеріалів справи довідку, в якій зазначив: - “Штат 45/004, табеля до штату та переліки змін до них знищенні у встановленому порядку згідно Розпорядження ІНФОРМАЦІЯ_1 від 13.11.2024 року №370/4984ДСК”. З приводу нового затвердженого штату 57/876 від 01.01.2025 року, Відповідач виконав обов`язок, покладений судом, та надав повний перелік вакантних посад в цьому штаті. Відповідно до наданого переліку, судом чітко встановлено, що єдиною релевантною посадою, яку міг запропонувати Позивачу з урахуванням її освіти, попереднього стажу роботи та кваліфікації, є посада економіста виробничого відділення, яка і булла запропонована Позивачу. Таким чином, обов`язок щодо подання доказів виконано належним чином. ІІ. ЩОДО НЕНАДАННЯ ПОСАДОВОЇ ІНСТРУКЦІЇ ПОЗИВАЧА Апелянт зазначає, що Відповідач не надав до матеріалів справи посадову інструкцію Позивача. Контраргумент: Доводи апелянта про відсутність у неї посадової інструкції самі по собі не спростовують встановлених судом обставин та не впливають на правильність висновків суду першої інстанції. Дійсно, матеріали справи не містять індивідуально затвердженої посадової інструкції апелянта. Водночас відповідачем було надано посадову інструкцію економіста з договірних та претензійних робіт іншого працівника, який обіймав ідентичну посаду. Судом було належним чином досліджено зазначену посадову інструкцію, а також посадову інструкцію економіста виробничого відділення (посада, яка пропонувалася апелянту при скороченні). За результатами такого дослідження суд дійшов обґрунтованого висновку, що посадові обов`язки за цими посадами є майже ідентичними за своїм змістом, функціональним наповненням та обсягом повноважень. Отже, відсутність персональної посадової інструкції апелянта не свідчить про відсутність у неї відповідних посадових обов`язків, оскільки характер виконуваної роботи визначається змістом аналогічних посад на підприємстві, що було підтверджено дослідженими судом доказами. Крім того, Відповідачем в межах заяв по суті справи чітко зазначено, що посадові обов`язки Позивача зазначені в Наказі начальника КЕВ м. Запоріжжя від 01.12.2023 року №153, про що Позивач ознайомлена під підпис. Копія відповідного Наказу також міститься в матеріалах справи. Таким чином, навіть у випадку відсутності індивідуальної посадової інструкції, функціональні обов`язки Позивача визначалися відповідним Наказом роботодавця. Це положення містить чіткий перелік повноважень та обов`язків, що виключає невизначеність трудової функції Позивача. ІІІ. ЩОДО ОБОВ`ЯЗКУ ЗАПРОПОНУВАТИ ВСІ ПОСАДИ ПРАЦІВНИКУ Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що Позивач дотримується позиції з приводу обов`язку Відповідача запропонувати працівнику ВСІ вакантні посади, навіть ті, які не відповідають її освіті та кваліфікації. Контраргумент: Відповідно до ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи. Постановою від 14 лютого 2023 року у справі № 519/1151/18 Верховний Суд дійшов висновку: «Передбачено обов`язок роботодавця запропонувати робітнику, якогозвільняють у зв`язку зі скороченням, не всі вакантні на підприємстві посади, а тільки ті, які відповідають його професії чи спеціальності, або іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду». Постановою Об`єднаної палати КЦС ВС від 21.02.2024 у справі № 638/14165/21 висловлено правовий висновок, що “За змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав обов`язок щодо працевлаштування працівника, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду та існували на день звільнення». Постановою Великої палати Верховного Суду від 28.08.2024 року по справі №641/1334/23, на яку посилається Позивач в межах апеляційної скарги, зазначено, що “Роботодавець зобов`язаний запропонувати такому працівникові всі наявні вакансії, які відповідають його кваліфікації, що існували з моменту попередження працівника про наступне вивільнення до дня розірвання трудового договору з ним, з урахуванням при цьому положень ст. 42 КЗпП України”. Пунктом 83-84 цієї ж Постанови ВП ВС зазначено, що “Належним виконанням такого зобов`язання є здійснення визначених КЗпП України дій, які нададуть працівникові можливість продовжити виконання попередніх функціональних обов`язків, а в разі неможливості, - інших, які відповідають його кваліфікації». «Звільнення з роботи є крайнім заходом у зв`язку з об`єктивною неможливістю збереження трудових правовідносин або ж через небажання працівника продовжувати працювати на запропонованих умовах (найкращих умовах, які роботодавець об`єктивно має змогу запропонувати з урахуванням приписів трудового законодавства з дотриманням прав інших працівників, зокрема щодо переважного права на залишення на роботі)». Як вже і зазначалося в межах справи, посада, яку займала Позивач до звільнення, підпадала під скорочення, та до нового штату не входила. Водночас, Відповідач, діючи з урахуванням усталеної практики Верховного Суду, запропонував Позивачу наявну вакантну посаду, яка є була єдиною відповідною її освіті та кваліфікації, та релевантною з її попередньою посадою. IV. ЩОДО ПОГОДЖЕННЯ КАНДИДАТУРИ НА ПОСАДУ НАЧАЛЬНИКА ЮРИДИЧНОЇ СЛУЖБИ. Апелянт стверджує, що: 1. Відповідач неправомірно не направив її кандидатуру начальника юридичної служби на погодження; 2. Погодження взагалі не є необхідним. Контраргумент: Доводи апелянта про те, що погодження на посаду начальника юридичної служби не є обов`язковим з огляду на нову редакцію Наказу Міністерства оборони України від 14.12.2016 року (в редакції від 04.07.2025 року), є безпідставними та такими, що суперечать вимогам чинного законодавства. По-перше, відповідно до статті 58 Конституції України та статті 5 Цивільного кодексу України, акти цивільного законодавства не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Отже, правовідносини повинні оцінюватися на підставі нормативно-правових актів, чинних саме на момент їх виникнення або припинення. У даному випадку апелянта було звільнено 13.01.2025 року, тобто до набрання чинності новою редакцією Наказу Міністерства оборони України від 14.12.2016 року (в редакції від 04.07.2025 року). Відтак застосуванню підлягає редакція Наказу, чинна станом на момент звільнення апелянта. По-друге, відповідно до положень Наказу Міністерства оборони України від 14.12.2016 року у редакції, чинній станом на 13.01.2025 року, пункт 1 прямо визначав перелік посад, що підлягають обов`язковому погодженню. Зокрема, до керівних посад юридичних служб Міністерства оборони України, які підлягають погодженню, належали: керівні посади юридичної служби (помічник командира (начальника) з правової роботи, юрисконсульт) з`єднання, військової частини, військового навчального закладу та військового навчального підрозділу вищого навчального закладу, національного контингенту, установи, організації Збройних Сил України. Таким чином, посада начальника юридичної служби за своїм змістом та функціональним призначенням належить до керівних посад юридичної служби та, відповідно до чинної на той момент редакції Наказу, підлягала обов`язковому погодженню. Отже, посилання апелянта на нову редакцію Наказу є юридично неспроможним, оскільки: 1. вона не діяла на момент виникнення спірних правовідносин (звільнення); 2. не має зворотної дії в часі; 3. чинна на момент звільнення редакція прямо передбачала необхідність погодження відповідної категорії посад. Крім того, відповідно до пункту 1.2 Положення про юридичну службу Збройних Сил України, затвердженого наказом Головнокомандувача Збройних Сил України №80 від 30.03.2021 року, юридична служба складається з юридичного підрозділу, який здійснює правове забезпечення діяльності Головнокомандувача Збройних Сил України (далі Головнокомандувач), Генерального штабу Збройних Сил - України (далі - Генеральний штаб), юридичних служб, відділів, відділень, груп помічників командувачів, командирів, начальників (далі - командирiв (начальників) з правової роботи (юрисконсультів, працівників юридичного фаху, які займають посади юридичної служби) органів військового управління, військових частин, військових навчальних закладів (військових навчальних військових частин, військових навчальних закладів (військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти), установ та організацій Збройних Сил України, а також юридичних посад у складі національних контингентів та національного персоналу, юридичних підрозділів оперативного (оперативно-тактичного) угрупування військ (сил) в об`єднаній операції на час її проведення (далі - військові частини). Пункт 3.2 цього ж Положення визначає, що подання щодо призначення, переміщення та звільнення військовослужбовців і працівників юридичної служби підлягають обов`язковому погодженню з начальником юридичної служби військової частини вищого рівня, а також з начальником юридичної служби Збройних Сил України. Таким чином, вказана процедура погодження є передбаченою чинними нормативно- правовими актами та обов`язковою до застосування при вирішенні кадрових питань у юридичній службі. Крім того, матеріали справи містять висновок-погодження Департаменту юридичного забезпечення Міністерства оборони України вих.№220/17/1377 від 26.12.2024 року щодо іншого кандидата, що додатково підтверджує фактичне застосування зазначеної процедури погодження на практиці та свідчить про її дотримання у відповідних правовідносинах. Щодо твердження начебто неправомірності ненаправлення кандидатури апелянта на посаду начальника юридичної служби, питання порядку призначення та погодження кандидатур на посади керівників юридичних служб у структурі Міністерства оборони України врегульовано Порядком погодження кандидатур претендентів на посади керівників юридичних служб у Міністерстві оборони України, затвердженим Наказом Міністерства оборони України №686 від 14.12.2016 року (далі — Наказ №686). Відповідно до пункту 2 Наказу №686, погодження кандидатур претендентів на зазначені посади здійснюється юридичною службою апарату Міністерства оборони України. При цьому кандидатури претендентів на посади керівників юридичних служб військових частин Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту підлягають попередньому розгляду відповідно юридичним підрозділом Генерального штабу Збройних Сил України або Адміністрації Держспецтрансслужби. З наведеного випливає, що процедура призначення на посаду керівника юридичної служби є багатоступеневою та передбачає обов`язкове погодження з уповноваженими структурними підрозділами, а не є дискреційним чи одноособовим рішенням керівника відповідного органу чи установи. Таким чином, начальник КЕВ м. Запоріжжя не наділений виключними та одноособовими повноваженнями щодо призначення особи на посаду керівника юридичної служби без дотримання встановленої процедури погодження. Крім того, чинним трудовим законодавством України не передбачено обов`язку роботодавця надавати пропозиції або ініціювати направлення кандидатури на погодження для зайняття відповідної посади поза межами встановленої спеціальним нормативним актом процедури. Відтак відсутність такого погодження не може розцінюватися як порушення з боку роботодавця, а свідчить про необхідність дотримання визначеного порядку як обов`язкової передумови призначення на відповідну посаду. У зв`язку з викладеним доводи апелянта не спростовують правомірності застосування вимог законодавства, чинного станом на дату звільнення, та не можуть бути підставою для задоволення апеляційної скарги. V. ЩОДО ТВЕРДЖЕННЯ ПРО НЕВІДПОВІДНІСТЬ ДОВІДКИ ПРО ПЕРЕЛІК ВАКАНТНИХ ПОСАД КРИТЕРІЯМ НАЛЕЖНОСТІ ДОКАЗІВ. Контраргумент: твердження апелянта про те, що довідка про перелік вакантних посад не містить необхідних реквізитів офіційного документа, є безпідставним. По-перше, відповідно до п. 2.1.6 Наказу №40 від 31.01.2024 року, визначено вичерпний перелік видів документів, що створюються у Збройних Силах України. При цьому такий вид документа як «довідка про перелік вакантних посад» у зазначеному переліку відсутній. Отже, вказаний документ не належить до числа офіційних документів у розумінні зазначеного Наказу, а тому на нього не поширюються вимоги щодо обов`язкових реквізитів, встановлених для службових документів. По-друге, довідка у даному випадку має виключно інформаційний характер та використовується як допоміжний документ для відображення фактичного стану речей, а не як управлінський чи розпорядчий акт. Таким чином, посилання апелянта на відсутність у довідці реквізитів офіційного документа є юридично некоректним, оскільки ґрунтується на помилковому ототожненні інформаційного документа з офіційними документами, перелік і вимоги до яких чітко визначені Наказом №40. VI. ЩОДО ДОВОДІВ АПЕЛЯНТА ПРО НЕВИПЛАТУ КОМПЕНСАЦІЇ ЗА НЕВИКОРИСТАНУ СОЦІАЛЬНУ ВІДПУСТКУ. Контраргумент: По-перше, право на соціальну відпустку як одинокої матері та відповідну грошову компенсацію за її невикористання виникає виключно за умови наявності підтвердженого у встановленому законом порядку статусу одинокої матері. По-друге, апелянтом не надано жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував наявність у неї такого статусу. Матеріали справи не містять документів, що відповідно до законодавства посвідчують статус одинокої матері. По-третє, наданий апелянтом Висновок про оцінку потреб сім`ї не є документом, що встановлює або підтверджує статус одинокої матері, оскільки має виключно інформаційно-аналітичний характер та не породжує жодних юридичних наслідків у сфері трудових чи соціальних правовідносин. Таким чином, відсутність у апелянта підтвердженого статусу одинокої матері виключає виникнення у неї права на соціальну відпустку за відповідною підставою, а отже і права на отримання компенсації за її невикористання. Відповідні доводи апелянта є необґрунтованими та підлягають відхиленню…».

У судовому засіданні 27.05.2026 року апеляційним судом розпочато розгляд цієї справи по суті (т.с. 2 а.с. 128-130): заслухано доповідь судді-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 та представників відповідача КЕВ МІСТА ЗАПОРІЖЖЯ – Северіна Д.М. (т.с. 2 а.с. 127) та ОСОБА_3 (т.с. 2 а.с. 126), у розгляді цієї справи оголошено перерву після роз`яснення апеляційним судом в порядку ст. 12 ч. 5 ЦПК України прав учасників цієї справи, якими останні забажали скористатись.

КЕВ МІСТА ЗАПОРІЖЖЯ подав апеляційному суду додаткові письмові пояснення із додатками (т.с. 2 а.с. 85-108) за змістом яких:
«…Ознайомившись зі змістом клопотання про долучення доказів ОСОБА_1 , вважаємо за необхідне надати до суду апеляційної інстанції додаткові пояснення, що полягають у наступному. Пропозиція ОСОБА_1 вакантної посади економіста виробничого відділення була здійснена з урахуванням її фактичного досвіду роботи, професійних навичок та кваліфікації, набутих під час тривалого виконання обов`язків на посаді економіста з договірної та претензійно-позовної роботи КЕВ м. Запоріжжя (понад трьох років). Незважаючи на відсутність у ОСОБА_1 вищої економічної освіти, вона фактично працювала на посаді економіста, успішно виконувала покладені на неї посадові обов`язки, мала відповідний практичний досвід, стаж роботи та професійну кваліфікацію, що давало підстави вважати, що вона може виконувати обов`язки за запропонованою вакантною посадою. При цьому посадові обов`язки за посадою економіста виробничого відділення є аналогічними тим, які вона фактично виконувала раніше. Так, відповідно до пункту 11 розділу 1 Випуску 1 «Професії працівників, що є загальними для всіх видів економічної діяльності» Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників, особи, які не мають відповідної освіти або стажу роботи, встановлених кваліфікаційними вимогами, але мають достатній практичний досвід та успішно виконують у повному обсязі покладені на них завдання та обов`язки, можуть, як виняток, бути залишені на займаній посаді або призначені на відповідні посади за рекомендацією атестаційної комісії. Отже, чинне законодавство допускає можливість призначення працівника на посаду за відсутності формально необхідної освіти за умови наявності достатнього практичного досвіду, кваліфікації та здатності належним чином виконувати посадові обов`язки. Крім того, пунктом 80 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.08.2024 у справі №641/1334/23 зазначено, що власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40 та частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому вакантні посади чи іншу роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Посилання ОСОБА_1 на іншу судову справу є безпідставним, оскільки обставини зазначеної справи не є тотожними. Працівник, про якого йдеться у вказаній справі, не мав ані відповідної освіти на магістерському рівні (він взагалі не мав будь-якої освіти на магістерському рівні), ані практичного досвіду роботи за економічним напрямком, а також не мав стажу роботи та кваліфікації, необхідних для виконання обов`язків за посадою економіста виробничого відділення. Таким чином, на відміну від зазначеного працівника, ОСОБА_1 мала достатній практичний досвід роботи саме на посаді економіста, що і стало підставою для пропозиції їй відповідної вакантної посади при проведенні заходів зі скорочення. Додатково слід зазначити, що КЕВ м. Запоріжжя, як роботодавець, діяв добросовісно та вживав усіх можливих заходів для забезпечення трудових прав ОСОБА_1 , зокрема її права на продовження трудових відносин та залишення на роботі у зв`язку зі скороченням посади. Саме з цією метою ОСОБА_1 було запропоновано наявну вакантну посаду економіста виробничого відділення, яка відповідала її практичному досвіду, професійним навичкам та фактично виконуваним нею обов`язкам. Роботодавець, враховуючи її тривалий стаж роботи на посаді економіста, наявний досвід та кваліфікацію, вжив заходів для максимального сприяння її подальшому працевлаштуванню в установі, незважаючи на відсутність у неї профільної економічної освіти. Тобто роботодавець діяв не формально, а з урахуванням необхідності реального забезпечення гарантій працівника при скороченні штату, передбачених трудовим законодавством, та прагнув зберегти за ОСОБА_1 можливість продовження роботи в КЕВ м. Запоріжжя. Водночас ОСОБА_1 від запропонованої вакантної посади відмовилась добровільно, незважаючи на те, що така посада відповідала її практичному досвіду та фактично виконуваній роботі. Крім того, остання за своєю власною ініціативою написала заяву про скорочення двомісячного строку на звільнення, тим самим виявивши небажання продовжувати трудові відносини із роботодавцем…». 
Позивач подала апеляційному суду клопотання про долучення доказів, а саме: розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу на загальну суму 680515,92 грн. (т.с. 2 а.с. 170--173).
Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.
Заслухавши у даному судовому засіданні доповідь судді - доповідача, додаткові пояснення позивача ОСОБА_1 та представників відповідача КЕВ МІСТА ЗАПОРІЖЖЯ – Северіна Д.М. (т.с. 2 а.с. 127) та Вєнцева І.А. (т.с. 2 а.с. 126), оглянувши документи, надані представниками відповідача апеляційному суду у цій справі для огляду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, та  дослідивши матеріали цієї справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення у цій справі з таких підстав.
В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Відповідно до ст. 258 ч. 1 ЦПК України судовими рішеннями є …рішення, постанови…
За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України в редакції Закону України № 4173-IX від 19.12.2024, який набрав законної сили з 08.02.2025 року, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги ухвалює постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.
Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі, керувався ст.ст.  263-265 ЦПК України та виходив із такого.
Встановлено, що відповідно до наказу №115 від 28.11.2022 року ОСОБА_1 з 01.12.2022 року прийнято у КЕВ МІСТА ЗАПОРІЖЖЯ на посаду економіста з договірної та претензійно-позовної роботи 9 розряду (копія - т.с.1 а.с.71 зворот).
Наказом начальника КЕВ МІСТА ЗАПОРІЖЖЯ № 213 від 19.11.2024 року “Про організаційні заходи та переведення КЕВ МІСТА ЗАПОРІЖЖЯ на штат 57/876-01”, відповідно до вимог директиви Міністра оборони України та Головнокомандувача Збройних Сил України від 31.10.2024 року №Д-321/101-дск “Про проведення додаткових організаційних заходів у Збройних Силах України в 2024-2025 роках” та директиви Командування Сил логістики Збройних Сил України від 01.11.2024 року №Д-23/ДСК “Про проведення додаткових організаційних заходів у військових частинах (установа) Сил логістики України в 2024-2025 роках”, скорочено посади, зокрема посаду економіста з договірних та претензійних робіт, яку, як встановлено судом першої інстанції, обіймала позивач. Цим же документом наказано попередити працівників КЕВ МІСТА ЗАПОРІЖЖЯ, посади яких підлягають скороченню, про наступне звільнення згідно із ст. 49-2 КЗпП, тобто не пізніше 31.01.2025 року.
На підставі вищезазначеного наказу, 01.11.2024 року ОСОБА_1 надано під особистий підпис попередження про можливе звільнення із займаної посади згідно п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України (копія - т.с.1 а.с.12). 
15.11.2024 року ОСОБА_1 вручено попередження про звільнення із займаної посади з 31.01.2025 року згідно п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України. Цим же наказом відповідач запропонував позивачу зайняти вакантну посаду економіста виробничого відділення з 01.01.2025 року (копія - т.с.1 а.с.12).
Згоди від позивача на зайняття запропонованої посади до відповідача не надходило. В той же час, матеріали справи містять Акт про відмову працівника від переведення на іншу роботу, в якому зазначено, що 25.11.2024 року, працівника ОСОБА_1 , яка займає посаду економіста з договірних та претензійних робіт, ознайомлено зі скороченням даної посади та запропоновано переведення на іншу постійну посаду, а саме на економіста виробничого відділення з 01.01.2025 року, у зв`язку із штатно - організаційними заходами та скороченням штату. 
Відповідно до особистої заяви ОСОБА_1 від 13.01.2025 року позивач виявила бажання скоротити строк попередження про звільнення та звільнитися раніше визначеної дати ніж у попередженні про вивільнення працівників (копія - т.с. 1 а.с. 125).
За змістом наказу про звільнення № -7 від 13.01.2025 року ОСОБА_1 було звільнено з займаної посади економіста з договірних та претензійних робіт з 13.01.2025 року у зв`язку зі скороченням чисельності та штату 45/004/01 працівників згідно п.1 ст.40 КЗпП України на підставі особистої заяви позивача та Директиви Міністерства оборони України та Головнокомандувача Збройних Сил України від 31.10.2024 року № Д-321/101-ДСК «Про проведення додаткових організаційних заходів у Збройних Силах України в 2024-2025 роках та введення в дію штату № 57/876 (копія т.с. 1 а.с.8).
Згідно із ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Відповідно до висновку Верховного Суду України від 09.08.2017 року у справі № 6-1264цс17, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. 
Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.
Відповідно до ч.1 ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника».
Відповідно до п.3 ч.2 ст.42 КЗпП України при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, установі, організації.
Відповідно до ч.ч.1-3 ст.49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.
Таким чином, при скороченні чисельності або штату вказаною нормою встановлено обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.
Постановою Верховного Суду від 22.09.2020 року у справі № 161/7196/19 (провадження № 61-4375св20) визначено, що «Однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника... Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення».
Підставою звернення до суду з цим позовом, як на думку позивача, слугували чисельні порушення з боку роботодавця щодо її трудових прав, зокрема: запропонована посада не відповідала її освіті та кваліфікації; відповідачем, всупереч вимогам закону про працю, не надано було переліку всіх вакантних посад, що існували в установі на момент її звільнення; відповідачем не враховано переважне право позивача на залишення на роботі; 4) запропонована посада не є рівнозначною, так як в пропозиції на зайняття посади відсутні відомості про запропонований тарифний розряд; впродовж двомісячного строку на звільнення була вакантна посада начальника юридичної служби, на яку претендувала позивач, водночас відповідачем протиправно відмовлено у її зайнятті. 
На підставі пояснень позивача, заперечень сторони відповідача, а також доказів, наданих сторонами на підтвердження своїх позицій, суд першої інстанції надав таку правову оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами у цій справі.
Щодо тверджень позивача про те, що запропонована їй роботодавцем посада економіста виробничого відділення – КЕВ МІСТА ЗАПОРІЖЖЯ не відповідала її освіті та кваліфікації, у зв`язку з чим вона вимушена була відмовитися від такої пропозиції, суд першої інстанції зазначав таке.
З 02.12.2022 року ОСОБА_1 була прийнята на посаду економіста з договірної та претензійно - позовної роботи в КЕВ ВІДДІЛ МІСТА ЗАПОРІЖЖЯ.
В свій роботі вона керувалася посадовою інструкцією економіста з договірної та претензійної роботи (копія - т.с. 1 а.с.228-229).
15.11.2024 року ОСОБА_1 вручено попередження про звільнення із займаної посади з 31.01.2025 року згідно п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України. Цим же наказом відповідач запропонував позивачу зайняти вакантну посаду економіста виробничого відділення з 01.01.2025 року.
Права та обов`язки економіста виробничого відділення відображені у посадовій інструкції економіста виробничого відділення (копія - т.с. 1 а.с.218 зв.-219).
У ході судового розгляду в суді першої інстанції були досліджені вказані посадові інструкції.
Кваліфікаційні вимоги до робітника у кожній з Інструкцій містяться у Розділі ІІ. Кваліфікаційні вимоги і мають ідентичний зміст. Так, на вказані в Інструкціях посади призначаються особи, які мають вищу освіту  або  середню спеціальну відповідного напрямку та досвід роботи не менше трьох років.
Позивач має вищу освіту та досвід роботи не менше трьох років, що відповідає кваліфікаційним вимогам як до посади економіста з договірної та претензійної роботи, так і до посади економіста виробничого відділення.
Дослідивши посадову інструкцію за посадою, яку обіймала позивач, та посадову інструкцію за посадою, запропонованою роботодавцем, суд першої інстанції встановив, що вимоги до рівня освіти, спеціальності, кваліфікації та стажу роботи за вказаними посадами є співмірними та не виходять за межі професійної підготовки позивача.
Зі змісту запропонованої посади вбачається, що її функціональні обов`язки не потребували іншої спеціальної освіти або додаткової кваліфікації, якої позивач не мала. 
Доказів того, що запропонована робота об`єктивно не відповідала її освітньо – кваліфікаційному рівню суду першої інстанції не надано.
За таких обставин, суд першої інстанції вважав доводи позивача про невідповідність запропонованої посади її освіті та кваліфікації є необґрунтованими та спростовуються дослідженими у суді першої інстанції доказами. 
Щодо тверджень позивача про те, що відповідачем, всупереч вимогам закону про працю, не надано було переліку всіх вакантних посад, що існували в установі на момент її звільнення, суд першої інстанції вважав необхідним зазначити таке.
При проведенні звільнення працівників в зв`язку зі скороченням штату на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України керівниками підприємства повинні бути дотримані вимоги ст. 42 (Переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці) та ст.49-2 (Порядок вивільнення працівників) КЗпП України.
У постанові Верховного Суду України від 23.03.2016 року по справі №6-2748цс15 викладено правовий висновок про те, що під час звільнення працівника на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку зі змінами в організації праці, у тому числі скорочення штату працівників, необхідно дотримуватись гарантій, передбачених ст.49-2 КЗпП України.
Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
Отже, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідач виконав обов`язок з працевлаштування працівника протягом усього строку попередження про звільнення, запропонувавши позивачу вакантну посаду економіста з виробничого відділення, тотожну тій, яку займала остання до звільнення. Ці посади є рівнозначними, несуть за собою ідентичні обов`язки та однаковий посадовий оклад. 
Із змісту Довідки фахівця з підготовки кадрів КЕВ МІСТА ЗАПОРІЖЖЯ Г. Орлової вбачається, що на момент звільнення ОСОБА_1 , інші посади, які були вакантні, не відповідали освіті та кваліфікації останньої (копія - т.с.1 а.с.30).
В цій частині вимоги ч.2 ст.40, ч.3 ст.49-2 КЗпП України виконані відповідачем належним чином.
Із заяви ОСОБА_1 вбачається, що 13.01.2025 року вона звернулася до начальника КЕВ МІСТА ЗАПОРІЖЖЯ з проханням про скорочення двомісячного строку попередження про звільнення у зв`язку із скороченням штату та чисельності працівників та звільнення іі з посади на підставі п.1 ст.40 КЗпП України (копія - т.с.1 а.с.11). 
Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що вказана заява на момент її написання не відповідала волевиявленню позивача, та була результатом тиску з боку будь-яких осіб – працівників КЕВ МІСТА ЗАПОРІЖЖЯ.
Ч.2 ст. 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Як наслідок, наказом начальника КЕВ МІСТА ЗАПОРІЖЖЯ № 07 від 13.01.2025 року, ОСОБА_1 звільнено з посади економіста з договірних та претензійних робіт 9 розряду КЕВ МІСТА ЗАПОРІЖЖЯ у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України (копія - т.с.1 а.с.8).
Щодо тверджень позивача про те, що відповідачем не враховано переважне право позивача на залишення на роботі, суд першої інстанції вважав необхідним зазначити таке.
Відповідно до ст. 42 КЗпП України, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.
Право на залишення на роботі, передбачене ч.1 ст. 42 КЗпП України, враховується лише у разі скорочення однорідних професій та посад.
У даному випадку мало місце скорочення посади економіста з договірної та претензійно-позовної роботи, яка була єдиною у штаті КЕВ МІСТА ЗАПОРІЖЖЯ, тому правила щодо порівняння кваліфікації та продуктивності праці не підлягали застосуванню. До того ж переважне право на залишення працівника на роботі не тотожне переважному праву його працевлаштування на нову посаду.
Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 09.04.2020 року у справі № 760/21020/15, від 12.04.2023 року справа № 754/12401/21, від 11.07.2018 року у справі № 816/1232/17, від 26.09.2023 року у справі № 751/4369/22.
Тому доводи позивача щодо порушення її переважного права на залишенні на роботі, відповідно до ст. 42 КЗпП України, судом першої інстанції до уваги не приймались.
Щодо доводів позивача про те, що запропонована їй посада не є рівнозначною, оскільки в пропозиції на зайняття посади відсутні відомості про запропонований тарифний розряд, суд першої інстанції вважав за необхідне зазначити таке.
Відповідно до Наказу Міністерства оборони України №28 від 24.01.2006 року «Про впорядкування умов оплати праці працівників загальних (наскрізних) професій і посад бюджетних військових частин, закладів, установ та організацій Збройних Сил України» (додатку 3 до пункту 2 Умов оплати праці працівників загальних (наскрізних) професій і посад бюджетних військових частин, закладів, установ та організацій Збройних Сил України), схема тарифного розряду фахівця економіста (усіх спеціальностей і найменувань) мають від 7 до 9 розряду; 10 розряд може бути надано тільки провідному економісту, яка в штатному розписі КЕВ ЗАПОРІЖЖЯ не передбачена. 
Наказом начальника КЕВ МІСТА ЗАПОРІЖЖЯ № 115 від 28.11.2022 року, ОСОБА_1 призначено на посаду економіста з договірних та претензійних робіт із визначенням їй посадового окладу на рівні 9 тарифного розряду.
Таким чином, при зайнятті посади економіста виробничого відділення, так і посади економіста з договірних та претензійних робіт, працівнику присвоюється тарифний розряд від 7 до 9, в залежності від його кваліфікації.
Судом першої інстанції встановлено, що згідно особової картки працівника ОСОБА_1 , вона займала посаду економіста з договірних та претензійних робіт 9 розряду, тобто найвищого, який передбачений для посад даної категорії. З огляду на це, суд першої інстанції прийшов до висновку, що ОСОБА_1 мала достатню кваліфікацію та досвід роботи для зайняття посади з тотожним посадовим окладом. Отже, твердження позивача про нерівнозначність зазначених посад не знайшло свого підтвердження під час розгляду справи.
Щодо тверджень позивача про те, що впродовж двомісячного строку на звільнення, в установі була вакантна посада начальника юридичної служби, на яку вона претендувала і на зайняття якої їй протиправно було відмовлено, суд першої інстанції вважав за необхідне зазначити таке.
27.12.2024 року ОСОБА_1 звернулася до начальника КЕВ МІСТА ЗАПОРІЖЖЯ із заявою про її переведення на посаду начальника юридичної служби (вакантну) у зв`язку зі скороченням штату з 01.01.2025 року (копія - т.с. 1 а.с.10).
Виходячи із змісту цієї заяви, пояснень позивача в суді першої інстанції, вбачалось, що вона наполягала на переведенні на зазначену посаду та не погоджувалася на інший запропонований варіант працевлаштування.
Така поведінка позивача свідчить про те, що її згода на подальше працевлаштування була обумовлена виключно можливістю зайняття посади начальника юридичної служби КЕВ МІСТА ЗАПОРІЖЖЯ.
Ч.3 ст. 49-2 КЗпП регулює порядок звільнення працівників. Так, одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи. 
Постановою Великої палати Верховного Суду від 28.08.2024 року у справі № 641/1334/23 (провадження № 14-54цс24) сформовано правовий висновок, що “роботодавець зобов`язаний запропонувати такому працівникові всі наявні вакансії, які відповідають його кваліфікації, що існували з моменту попередження працівника про наступне вивільнення до дня розірвання трудового договору з ним, з урахуванням при цьому положень ст. 42 КЗпП України щодо переважного права на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці”. 
Враховуючи те, що КЕВ МІСТА ЗАПОРІЖЖЯ є державною установою, а начальник КЕВ МІСТА ЗАПОРІЖЖЯ діє чітко до наданих йому повноважень, суд першої інстанції прийшов до такого висновку.
Питання щодо порядку призначення та погодження на посаду керівника юридичної служби в підрозділах Міністерства оборони України регулюються Порядком погодження кандидатур претендентів на посади керівників юридичних служб у Міністерстві оборони України, затвердженим Наказом МОУ №686 від 14.12.2016 року. (Надалі — Наказ №686)
Відповідно до п.2 Наказу №686, кандидатуру претендента погоджує юридична служба апарату Міноборони. Кандидатури претендентів до призначення на посади керівників юридичної служби військових частин Збройних Сил України, Держспецтрансслужби підлягають попередньому розгляду юридичним підрозділом Генерального штабу Збройних Сил України, Адміністрації Держспецтрансслужби відповідно. 
Таким чином, начальник КЕВ МІСТА ЗАПОРІЖЖЯ не має виключних та одноособових повноважень щодо призначення осіб на посаду керівника юридичної служби, а обов`язку надання пропозиції на направлення погодження на зайняття певних посад у роботодавця, згідно із законом про працю, не передбачено.
Отже, начальник КЕВ МІСТА ЗАПОРІЖЖЯ мав прямий обов`язок
запропонувати ту роботу, призначення на яку є його виключною
компетенцією. Зазначену позицію викладено в постанові Верховного Суду по справі
№500/95/23 від 10.07.2024 року.
Також суд першої інстанції зазначав, що на підставі перевірки Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, проведеного на підставі скарги ОСОБА_1 щодо можливих порушень вимог законодавства про працю керівництвом КЕВ МІСТА ЗАПОРІЖЖЯ встановлено, що порушень трудового законодавства, зокрема, під час звільнення ОСОБА_1 з боку КЕВ МІСТА ЗАПОРІЖЖЯ не виявлено, про що складено Акт №ПС/ЗП/3937/0339 від 14.02.2025 року, та надано вмотивовану відповідь ОСОБА_1 .
Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до статті. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених статтею 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно із статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Отже, аналізуючи наведені норми матеріального права, зібрані у справі докази, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем дотримано процедуру звільнення під час скорочення працівників, запропоновано рівнозначну посаду позивачу, а відтак не було порушено право позивача на працю, тому відсутні правові підстави для задоволення позову.
Позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди є похідними від первісних позовних вимог про поновлення на роботі, а тому також у цій справі не підлягають задоволенню.
Щодо позовної вимоги про стягнення компенсації за 10 днів невикористаної соціальної відпустки (як одинокій матері в порядку ст. 19 Закону України «Про відпустки» за 2025 року, суд першої інстанції вважав за необхідне зазначити таке.
Позивач в суді першої інстанції пояснила, що у 2024 році вона звернулася до керівництва КЕВ МІСТА ЗАПОРІЖЖЯ із заявою про надання їй соціальної відпустки як одинокій матері, яка самостійно виховує дитину. До заяви додала копію свідоцтва про народження дитини, довідку з місця проживання на підтвердження складу родини. Від керівництва надійшла вимога про надання документів, які підтверджують, що вона виховує дитину самостійно. На вимогу роботодавця нею був наданий висновок органу опіки та піклування про те, що вона проживає з дочкою, батько участі у вихованні не приймає, дитина з батьком не спілкується. Після отримання висновку їй було надано соціальну відпустку строком на 10 днів, починаючи з 23.12.2024 року по 01.01.2025 року (включно).
Наказом від 13.01.2025 року її було звільнено з посади економіста з договірної та претензійно - позовної роботи КЕВ МІСТА ЗАПОРІЖЖЯ. Ознайомившись з проектом наказу про звільнення, вона побачила, що компенсація за невикористану соціальну відпустку як одинокій матері за 2025 рік не включено у виплати при звільненні.
Листом КЕВ МІСТА ЗАПОРІЖЖЯ від 18.01.2025 року її повідомлено про те, що висновком органу опіки та піклування вона підтвердила статус одинокої матері лише у 2024 році, а у 2025 році нею не було надано аналогічного висновку, тому вона позбавлена права отримання компенсації за цей період.
З матеріалів справи вбачається, що згідно пункту 3.1 наказу начальника КЕВ МІСТА ЗАПОРІЖЖЯ (по стройовій частині) № 140 від 28.11.2024 року ОСОБА_1 економісту з договірних та претензійних робіт 9 розряду КЕВ МІСТА ЗАПОРІЖЖЯ згідно ст. 19 Закону України «Про відпустки» як одинокій матері надано соціальну відпустку за 2024 рік тривалістю 10 календарних днів з 23.12.2024 року по 01.01.2025 року (підстава: заява ОСОБА_4 від 11.11.2024 року. (копія - т.с.1 а.с.48).
Судом першої інстанції встановлено, що позивач у 2024 році скористалася правом на додаткову соціальну як одинока мати відпустку тривалістю 10 календарних днів з 23.12.2024 року по 01.01.2025 року. Наказом від 13.01.2025 року її було звільнено. З розрахункового листа за січень 2025 року вбачається, що грошову компенсацію за додаткову соціальну відпустку за 2025 рік їй не нараховано. 
Позивач вважає, що на день звільнення у неї виникло право на компенсацію за додаткову соціальну відпустку за 2025 рік.
Відповідно до статті 19 Закону України « Про відпустки» жінці, яка працює і має статус одинокої матері, щорічно надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів. Згідно зі статтею 83 КЗпП України та статтею 24 Закону України « Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Відповідно до статей 47, 116 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення провести з працівником розрахунок та виплатити всі належні йому суми. Разом з тим право на додаткову соціальну відпустку за статтею 19 Закону України «Про відпустки» є спеціальною державною гарантією, яка виникає за наявності визначених законом підстав, тобто за умови, що працівник належить до категорії осіб, яким така відпустка надається (зокрема, має статус одинокої матері).
Суд першої інстанції виходив із того, що виплата грошової компенсації при звільненні є обов`язком роботодавця, однак вона можлива лише щодо тих днів відпустки, право на які у працівника фактично виникло на момент припинення трудових відносин.
У даній справі встановлено, що у 2024 році позивач реалізувала право на додаткову соціальну відпустку після подання роботодавцю заяви та документів на підтвердження статусу одинокої матері. При цьому надання такої відпустки у 2024 році саме по собі не є безумовним і автоматичним підтвердженням наявності підстав для надання такої відпустки у наступному календарному році, оскільки підстава для цієї гарантії пов`язана з юридичним статусом, який може змінюватися.
Суд першої інстанції також враховував, що відповідні пільги та гарантії у трудових правовідносинах застосовуються роботодавцем на підставі документів, що дозволяють ідентифікувати наявність законних підстав для їх надання та правильно здійснити нарахування виплат.
Як було встановлено в суді першої інстанції ОСОБА_1 у 2025 році не зверталася до роботодавця із заявою про надання їй додаткової соціальної відпустки як одинокій матері за 2025 рік. Суд першої інстанції зазначав, що додаткова соціальна відпустка за статтею 19 Закону України «Про відпустки» не надається роботодавцем автоматично без волевиявлення працівника. Надання будь-якої відпустки у трудових правовідносинах передбачає: наявність підстави (відповідного статусу), волевиявлення працівника щодо її використання; підтвердження документами обставин, які дають право на відповідну гарантію. Таким чином, додаткова соціальна відпустка є державною гарантією, однак її реалізація відбувається за ініціативою працівника. Додаткова соціальна відпустка має календарний характер, проте сам по собі початок календарного року не є безумовною підставою для автоматичного виникнення права не компенсацію без встановлення факту належності працівника до категорії осіб, визначених статтею 19 Закону України « Про відпустки», саме у відповідному році. За відсутності підтвердження такого статусу у 2025 році та відсутності звернення позивача щодо реалізації відповідного права, у роботодавця не виник обов`язок нараховувати компенсацію за невикористану соціальну відпустку за 2025 рік під час проведення остаточного розрахунку.
В матеріалах справи міститься Висновок оцінки потреб сім`ї ОСОБА_5 /Хвостик (соціальна картка № Т1/24-07), який був наданий для долучення до справи стороною відповідача (копія - т.с.1 а.с. 56-58). Суд першої інстанції оцінив зазначений документ як такий, що відображає соціально - побутові обставини сім`ї позивача на момент його складення, однак він: не є документом, прямо передбаченим трудовим законодавством як підтвердження статусу «одинокої матері» і не підтверджує безперервність відповідного статусу станом на 2025 рік.
Інших належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що станом на 13.01.2025 року позивач відповідала критеріям статусу «одинокої матері» у розумінні статті 19 Закону України « Про відпустки», суду першої інстанції не надано.
Оскільки позивачем не доведено наявність у неї статусу, з яким закон пов`язує виникнення права на додаткову соціальну відпустку у 2025 році, суд першої інстанції не мав правових підстав вважати, що таке право у неї існувало на момент звільнення.
За відсутності встановленого права на додаткову соціальну відпустку за 2025 календарний рік у відповідача не виник обов`язок нараховувати та виплачувати грошову компенсацію за невикористані дні такої відпустки під час проведення остаточного розрахунку. 
Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції, вважає їх правильними, а рішення суду першої інстанції таким, що ухвалено із додержанням вимог закону, є правильним та законним.
Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України – питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду. Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає.
Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1  є такими, що фактично дублюють доводи її позовних вимог у цій справі у суді першої інстанції, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд. Ці доводи є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію позивача, яку вона вважає такою, що є єдино правильною та єдино можливою. 
Суд першої інстанції на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному з`ясуванню обставин цієї справи.
Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України. За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України). Підстави для звільнення від доказування позивача, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні. Позивач ОСОБА_1 не надала суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування свого позову у цій справі. 
Також, апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги позивача. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України). В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. 
Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального права судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення. В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення. Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення по суті цієї справи.
В силу вимог ст. 20 ч. 1 ЦК України право на захист ОСОБА_1 здійснює у цій справі на свій розсуд. Проте, здійснюючи правосуддя, суд захищає права…фізичних осіб… у спосіб, визначений законом… (ст. 5 ч. 1 ЦПК України). 
В силу вимог ст. 13 ч. 1 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог… В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ст. 367 ч. 6 ЦПК України).
При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.
Крім того, встановлено, що рішенням, що оскаржується, суд першої інстанції не вирішував у цій справі питання про розподіл понесених судових витрат між сторонами, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, а тому останнє також в апеляційному порядку не переглядалось. Однак, воно може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому за власною ініціативою або за заявою учасників цієї справи в порядку, передбаченому ст. 270 ЦПК України. 
За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування або зміни рішення суду першої інстанції у цій справі. 
Також, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови позивачу у задоволенні її вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок відповідача будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом. 
Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 02 березня 2026 року у цій справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.
Повна постанова апеляційним судом складена 10.07.2026 року.

Головуючий суддя	Суддя	Суддя	
Гончар М.С. 	Онищенко Е.А. 	Трофимова Д.А.