ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2026 року
м. Київ

справа № 369/270/21
провадження № 61-393св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
судді-доповідача - Грушицького А. І.,
суддів: Калараша А. А., Литвиненко І. В., Мартєва С. Ю., Петрова Є. В.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
третя особа - ОСОБА_5 ,

розглянув у порядку письмового провадження касаційні скарги  ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 13 листопада 2024 року у складі колегії суддів Таргоній Д. О., Голуб С. А., Слюсар Т. А. та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 29 січня 2025 року у складі колегії суддів Таргоній Д. О., Голуб С. А., Слюсар Т. А.,

у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - ОСОБА_5 , про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування, визнання договору недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування запису про державну реєстрацію права власності, скасування реєстрації декларації про готовність до експлуатації об`єкта.

Короткий зміст позовних вимог 

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування, визнання договору недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування запису про державну реєстрацію права власності, скасування реєстрації декларації про готовність до експлуатації об`єкта.

Позов обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_6 . Заповіту померлий не склав. Його спадкоємцями першої черги за законом є позивач ОСОБА_1 як його дочка, а також відповідач ОСОБА_2 як його дружина з 1999 року (не є матір`ю позивача). Інші спадкоємці першої черги за законом відсутні.

Спадщину в передбачені законом строк та порядку позивач  ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 прийняли шляхом звернення в межах шестимісячного строку до приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Гончар Т. М., яка 31 жовтня 2017 року завела спадкову справу № 10/2017 щодо майна ОСОБА_6 .

Позивач вказувала, що в процесі прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 у неї виник спір з відповідачами щодо такого майна: житлового будинку з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; квартири АДРЕСА_2 ; квартири АДРЕСА_3 ; нежитлових приміщень № 5, 6 в будинку АДРЕСА_4 ; садового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 вказувала, що на її переконання, відповідачі вчинили незаконні дії, які порушують її право на спадкове майно, яке належало її батьку ОСОБА_6 .

Позивач просила суд (з урахуванням заяв про зміну предмета позову):
- визнати недійсним договір № б/н про участь у будівництві індивідуального житлового будинку з надвірними будівлями (інвестиційний договір) від 20 травня 2013 року, сторонами якого вказані ОСОБА_6 та відповідач ОСОБА_3 , щодо будівництва індивідуального житлового будинку з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;
- скасувати рішення державного реєстратора Київської обласної філії комунального підприємства «Реєстрація нерухомості та бізнесу» Міхачова В. А. від 02 липня 2018 року № 41863885 про реєстрацію права приватної власності за відповідачем ОСОБА_3 на житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1588828532224);
- визнати недійсним договір № б/н про участь у будівництві будівлі від 18 травня 2020 року, який укладений у простій письмовій формі, сторонами якого є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо будівництва житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 ;
- скасувати рішення державного реєстратора Пірнівської сільської ради Вишгородського району Київської області Одрихівського О. Т. від 01 липня 2020 року № 52899113 про реєстрацію права приватної власності за ОСОБА_2 на житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2111874932224);
- визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом право на частину прав та обов`язків, які належали на момент смерті спадкодавцю ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , щодо індивідуального житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (загальною площею 295,2 кв. м та готовністю до експлуатації відповідно до декларації про готовність до експлуатації об`єкта, будівельні роботи на якому виконувалися на підставі повідомлення про початок їх виконання - КС142143170130);
- визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом право власності на частину індивідуального житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;
- витребувати з незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 частину житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;
- визнати недійсним договір дарування квартири (серія та номер: 210) від 23 лютого 2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Дорменком С. М., за умовами якого ОСОБА_2 подарувала відповідачу ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_2 ;
- витребувати з незаконного володіння відповідача ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 частину квартири АДРЕСА_2 ;
- визнати недійсним договір дарування квартири (серія та номер: 209) від 23 лютого 2019 року, який посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Дорменком С. М., за умовами якого ОСОБА_2 подарувала третій особі ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_3 ;
- витребувати з незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 частину квартири АДРЕСА_3 ;
- визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення (серія та номер: 136) від 08 лютого 2019 року, який посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Дорменком С. М., за умовами якого ОСОБА_2 продала нежитлове приміщення № 6 в будинку АДРЕСА_4 ОСОБА_4 ;
- витребувати з незаконного володіння ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 частину нежитлового приміщення № 6 в будинку АДРЕСА_4 ;
- в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 визнати за ОСОБА_1 право власності на частину: нежитлового приміщення АДРЕСА_5 ; садового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 333556823);
- стягнути понесені позивачем судові витрати у справі.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Києво-Святошинський районний суд Київської області рішенням від 20 вересня 2023 року у складі судді Янченка А. В. в задоволенні позову відмовив. 

Судові витрати поклав на позивача.

Скасував заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 січня 2022 року у справі № 369/270/21, а саме скасував арешт на: частину житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; частину квартири за адресою: АДРЕСА_6 ; частину квартири АДРЕСА_3 ; частину нежитлового приміщення АДРЕСА_5 ; частину нежитлового приміщення АДРЕСА_7 ; частину садового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення місцевого суду мотивовано необґрунтованістю заявлених позивачем вимог та їх недоведенням належними доказами.

Житловий будинок на момент смерті спадкодавця як об`єкт права власності не існував. Спадкодавець розпорядився своїм правом передати результати будівництва - завершений будівництвом житловий будинок відповідно до договору № б/н про участь у будівництві індивідуального житлового будинку з надвірними будівлями (інвестиційний договір) від 20 травня 2013 року на користь відповідача ОСОБА_3 .

Позивач не є стороною оспорюваного правочину, що вона не заперечувала. Визнання недійсним договору з померлою особою не є належним способом захисту прав та є неможливим у зв`язку зі смертю однієї зі сторін і, відповідно, відсутністю такої сторони, що унеможливлює як виконання наслідків недійсності правочину, зокрема обов`язку кожної зі сторін повернути другій стороні у натурі все одержане на його виконання, так і відновлення стану, який існував на момент підписання оспорюваного договору, оскільки фактично стороною замість спадкодавця виступатимуть ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як спадкоємці.

Позивач не довела, яке саме положення договору стосується її прав та інтересів та яким чином порушено її права та інтереси.

Вимоги позивача про визнання недійсними договорів щодо житлового будинку, скасування реєстраційних дій та визнання права на частину будинку не підтверджені фактичними обставинами та не доведені жодними доказами.

Права на будинок не належали спадкодавцю, тому не можуть належати до спадщини. Неможливо успадкувати майно, яке не належало спадкодавцеві на момент його смерті.

Вимога про витребування з незаконного володіння ОСОБА_2 частини житлового будинку не може бути задоволена судом через неможливість її реалізації, що свідчить про неправильно обраний спосіб захисту.

Позивач пропустила позовну давність щодо вимоги про визнання недійсним договору від 23 лютого 2019 року дарування квартири АДРЕСА_2 .

Заяви спадкодавця та інші докази у справі підтверджують, що  ОСОБА_2  придбала зазначену квартиру за особисті кошти і мала право на самостійне розпорядження нею.

Квартира АДРЕСА_3 є особистою приватною власністю дружини, як майно, набуте нею за час шлюбу, але за кошти, які належали їй особисто, відповідно до статті 57 СК України.

Нежитлове приміщення № 6 до моменту його продажу на користь ОСОБА_4 було особистою приватною власністю дружини ( ОСОБА_2 ) як майно, набуте нею за час шлюбу, але за кошти, які належали їй особисто, відповідно до статті 57 СК України.

Законним власником нежитлового приміщення № 6 є ОСОБА_4 , а садового будинку на момент відкриття спадщини не існувало.

Позивач не може у порядку спадкування визнати за собою право власності на майно, яке не належало спадкодавцю.

Київський апеляційний суд постановою від 13 листопада 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 вересня 2023 року скасував та ухвалив у справі нове рішення.

Позов задовольнив частково.

Визнав недійсним договір № б/н про участь у будівництві індивідуального житлового будинку з надвірними будівлями (інвестиційний договір) від 20 травня 2013 року, сторонами якого вказані ОСОБА_6 та відповідач ОСОБА_3 , щодо будівництва індивідуального житлового будинку з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Скасував рішення державного реєстратора Київської обласної філії комунального підприємства «Реєстрація нерухомості та бізнесу» Міхачова В. А. від 02 липня 2018 року № 41863885 про державну реєстрацію права приватної власності відповідача ОСОБА_3 на житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1588828532224).

Визнав недійсним договір № б/н про участь у будівництві будівлі від 18 травня 2020 року, який укладений у простій письмовій формі, сторонами якого є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо будівництва житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 .

Скасував рішення державного реєстратора Пірнівської сільської ради Вишгородського району Київської області Одрихівського О. Т. від 01 липня 2020 року № 52899113 про державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_2 на житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2111874932224).

Визнав за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом право власності на частину житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (загальною площею 295,2 кв. м, житловою площею 78,3 кв. м та готовністю до експлуатації відповідно до декларації про готовність до експлуатації об`єкта, будівельні роботи на якому виконувалися на підставі повідомлення про початок їх виконання - КС142143170130).

Витребував з незаконного володіння відповідача ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 частину квартири АДРЕСА_2 .

Визнав за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом право власності на частину квартири АДРЕСА_3 .

Визнав за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом право власності на частину нежитлового приміщення АДРЕСА_5 .

Витребував з незаконного володіння ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 частину нежитлового приміщення № 6 в будинку АДРЕСА_4 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що спадкодавець завершив будівництво будинку та ввів його в експлуатацію, а тому право власності виникло до його смерті, а відсутність державної реєстрації не означає відсутності права. Будинок є спільним сумісним майном подружжя, тому частина належить дружині, а частина входить до складу спадщини. Державна реєстрація за відповідачем ОСОБА_3 проведена без належних правових підстав та документів.

Суд першої інстанції неправильно оцінив докази та не дослідив оригінали спірних договорів.

Державна реєстрація права власності ОСОБА_2 проведена на підставі документів, які не підтверджують набуття нею права власності.

Характеристика «нового» будинку повністю збігається з уже існуючим об`єктом, введеним в експлуатацію раніше на ім`я спадкодавця, що свідчить про відсутність нового об`єкта будівництва. Відсутні належні докази видачі будівельного паспорта на ім`я ОСОБА_2 .

Реєстрація здійснена без погодження співвласника земельної ділянки ( ОСОБА_1 , яка володіла часткою). На момент реєстрації вже існував актуальний запис про право власності на цей самий об`єкт за іншою особою.

Квартира  АДРЕСА_2 набута під час шлюбу, а отже, на неї поширюється презумпція спільної сумісної власності подружжя. Відповідач ОСОБА_2 не довела, що квартира була її особистою приватною власністю (не спростовано презумпцію спільності). Нотаріальні заяви спадкодавця не підтверджують особистий характер майна.

Оскільки частина квартири належала спадкодавцю, до складу спадщини увійшла частина, то позивач як спадкоємець має право на частину квартири.

Ефективний спосіб захисту - не визнання договору дарування недійсним, а витребування частки цієї квартири у відповідача ОСОБА_3 .

Квартира АДРЕСА_3 була спільним майном подружжя, відповідач ОСОБА_2 не спростувала презумпцію спільності, частка спадкодавця увійшла до спадщини. Апеляційний суд вказав, що належним способом захисту є визнання за позивачем права власності на частину цієї квартири, а не витребування частки.

Щодо визнання за ОСОБА_1 права власності на частину нежитлового приміщення АДРЕСА_5 , то суд першої інстанції безпідставно проігнорував заяву про механічну описку (№ 6 замість № 5), тобто спір стосувався обох приміщень. Нежитлове приміщення № 5 придбане під час шлюбу, а тому є спільним сумісним майном подружжя.

Відповідач ОСОБА_2 не спростувала презумпцію спільності майна, а доводи про придбання за особисті кошти не підтверджені доказами використання їх не в інтересах сім`ї. частина спірного нежитлового приміщення належала спадкодавцю і увійшла до складу спадщини, тому позивач має право на частину цього приміщення.

Нежитлове приміщення № 6 в будинку АДРЕСА_4 також придбане у період шлюбу, тому було спільним сумісним майном подружжя, відповідачі не спростували презумпцію спільності. Після смерті спадкодавця його частка увійшла до складу спадщини, а позивач як спадкоємець першої черги набула право на частку. Продаж ОСОБА_2 всього приміщення ОСОБА_4 відбувся без врахування спадкової частки, тому майно вибуло з володіння позивача не з її волі. Належним способом захисту є витребування ідеальної частки з подальшою державною реєстрацією за позивачем частини. Вимога про визнання договору купівлі-продажу недійсним відхилена, оскільки цей спосіб захисту не є ефективним для відновлення порушеного права позивача.

Хоча у 2011 році за спадкодавцем було зареєстровано право власності на садовий будинок, станом на час розгляду справи об`єкт фактично не існує. Надані докази (довідка інженера з інвентаризації та акт обстеження) підтверджують, що земельна ділянка є вільною від забудови. У державному реєстрі речових прав відсутні актуальні відомості щодо цього об`єкта нерухомості. Визнання права власності можливе лише щодо існуючого об`єкта нерухомого майна. Оскільки спірний садовий будинок як об`єкт матеріального світу відсутній, підстав для визнання права власності на частину цього будинку не встановлено.

Київський апеляційний суд додатковою постановою від 29 січня 2025 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задовольнив частково.

Ухвалив у справі додаткове рішення, яким стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в сумі 19 719,05 грн, а також витрати на надання професійної правничої допомоги у суді апеляційної інстанції у розмірі 2 505,33 дол. США.

Стягнув з відповідача ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в сумі 1 564,25 грн, а також витрати на надання професійної правничої допомоги у суді апеляційної інстанції у розмірі 220,60 дол. США.

Стягнув з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в сумі 1 895,35 грн, а також витрати на надання професійної правничої допомоги у суді апеляційної інстанції у розмірі 267,30 дол. США.

У задоволенні решти вимог заяви відмовив.

Додаткова постанова апеляційного суду мотивована тим, що у постанові апеляційного суду від 13 листопада 2024 року не було вирішено питання про розподіл судових витрат, що відповідно до статті 270 ЦПК України є підставою для ухвалення додаткового рішення. Судовий збір підлягає стягненню з відповідачів пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Витрати на правничу допомогу можуть відшкодовуватись лише за наявності доказів їх фактичності, необхідності та розумності. Витрати на правничу допомогу в суді першої інстанції не підлягають відшкодуванню, оскільки позивач не подав належних доказів їх понесення у встановлені процесуальні строки. Витрати на правничу допомогу в апеляційній інстанції підлягають частковому відшкодуванню, але їх розмір зменшено судом з огляду на критерії співмірності, складності справи та обґрунтованості витраченого адвокатом часу.

Короткий зміст вимог касаційних скарг 

У касаційній скарзі, поданій у січні 2025 року до Верховного Суду,  ОСОБА_2 ,посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати і передати справу на новий розгляд.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2025 року до Верховного Суду,  ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить додаткову постанову суду апеляційної інстанції скасувати в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу та зменшити розмір вказаних витрат.

Рух касаційних скарг у суді касаційної інстанції 

Верховний Суд ухвалою від 16 січня 2025 року відкрив касаційне провадження у справі за касаційною скаргою на постанову апеляційного суду, витребував її із Києво-Святошинського районного суду Київської області.

Верховний Суд ухвалою від 17 березня 2025 року відкрив касаційне провадження у справі за касаційною скаргою на додаткову постанову апеляційного суду.

01 травня 2025 року справу передано колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.

Верховний Суд ухвалою від 23 березня 2026 року призначив справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.

Згідно із протоколом автоматизованого визначення складу колегії суддів від 06 квітня 2026 року визначено такий склад колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду справи: Грушицький А. І. (суддя-доповідач), Калараш А. А., Литвиненко І. В., Мартєв С. Ю., Петров Є. В.

Доводи особи, яка подала касаційні скарги 

У касаційній скарзі на постанову апеляційного суду скаржник посилається на пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19, від 27 листопада 2024 року у справі № 204/8017/17, у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі № 2-4353/11, від 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17, від 18 квітня 2024 року у справі № 754/14375/18, від 09 жовтня 2024 року у справі № 756/5593/22, від 27 листопада 2024 року у справі № 759/7411/23 та інших.

У касаційній скарзі зазначається, що суд апеляційної інстанції не встановив належного складу учасників судового провадження.

Суд не надав оцінку правомірності оскарження договору про участь в будівництві від 20 травня 2013 року особою, яка не є його стороною, і не зазначив, яким чином дії ОСОБА_6 та ОСОБА_3 могли призвести до порушення прав позивача на момент його укладення.

Апеляційний суд не встановив на підставі допустимих доказів факт неукладеності (невчинення) або нікчемності оспорюваного договору за наявності таких ознак та не врахував неможливість визнання непідписаного стороною договору недійсним.

Суд апеляційної інстанції не врахував, що право власності на будинок виникло не у спадкодавця (що виражено його діями за життя) та відповідно не у спадкоємців, а у відповідача ОСОБА_3 .

Вжиті судом способи захисту права позивача щодо спірної частини будинку порушують одночасно права відповідача ОСОБА_3 та ОСОБА_2 як іншого спадкоємця, яка не заперечує проти права власності відповідача ОСОБА_3 на будинок, та суперечать волі померлого, вираженій у договорі, укладеному за його життя щодо розпорядження результатом будівництва.

Апеляційний суд створив фактично новий судовий спір між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Спадкоємці можуть захистити свої права, які належали за життя спадкодавцю, визнаючи їх на тій стадії процедури, на якій залишився спадкодавець до моменту смерті.

Суд апеляційної інстанції зробив прямо протилежні висновки, оскільки визнав перехід обов`язків ОСОБА_6 , які виникли на підставі договору з ОСОБА_3 про участь в будівництві житлового будинку, до його спадкоємців та відповідну волю щодо цього спадкодавця, але водночас вказав про необхідність укладення нових договорів зі спадкоємцями фактично для підтвердження волі померлого.

Отримання на ім`я ОСОБА_6 дозвільних документів не є безспірним свідченням набуття у майбутньому права власності на об`єкт будівництва за особою, яка здійснювала будівництво.

Спадкодавцю ОСОБА_6 на момент смерті не належали права на житловий будинок, отже вони не могли входити до складу спадщини.

Спірний будинок не є спільним майном подружжя. 

Доповнення позову під час розгляду справи новою позовною вимогою щодо визнання недійсним договору між спадкодавцем і ОСОБА_3 є фактично поданням окремого позову.

Суд апеляційної інстанції розглянув лише одну з двох позовних вимог щодо права власності.

Оскільки позивач не була власником квартири  АДРЕСА_2 , то не має права на витребування цього майна.

ОСОБА_2 отримала позику у власних інтересах для придбання у приватну власність квартири АДРЕСА_3 . Повертала кошти за рахунок особистих коштів.

Суд апеляційної інстанції вийшов за межі позовних вимог, а також не звернув увагу на те, що позивач виключив вимогу щодо визнання за ОСОБА_1 права власності на нежитлове приміщення АДРЕСА_5 . Суд не зазначив, у чому саме полягало порушення прав позивача.

Нежитлове приміщення № 6 придбане за кошти ОСОБА_2 , які отримані на підставі договору про фінансову допомогу від ТОВ «Акватест».

Суд апеляційної інстанції не врахував, що ОСОБА_4 є добросовісним набувачем спірного майна.

До апеляційної скарги позивач додала нові докази, проте не мотивувала необхідність долучення таких доказів, а суд апеляційної інстанції не постановив процесуального документа про прийняття доказів чи відмову у їх прийнятті.

Апеляційний суд не врахував, що позовна заява, на підставі якої було відкрито провадження у справі, не була підписана позивачем. Через рік після відкриття провадження у справі позивач подав нову позовну заяву з одночасною зміною предмета і підстав позову.

Позивач подав недостовірні звіти про експертну оцінку майна.

У касаційній скарзі на додаткову постанову апеляційного суду скаржник посилається на пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20, у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2020 року у справі № 910/4201/19 та інших.

У касаційній скарзі зазначається, що додаткова постанова апеляційного суду суперечить критерію розумності з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Доводи інших учасників справи

У відзивах на касаційні скарги ОСОБА_1 просить касаційні скарги залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. Також просить судові витрати з розгляду справи в суді касаційної інстанції покласти на відповідача ОСОБА_2 .

Фактичні обставини справи

Суд установив, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 25 вересня 2017 року.

Заповіт на випадок смерті ОСОБА_6 не залишив, що підтверджується спадковою справою № 10/2017, заведеною приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Гончар Т. М. 

Із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 звернулися дочка померлого ОСОБА_1 та його дружина ОСОБА_2 .

Предметом спору у справі № 369/270/21 є таке майно:
- житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;
- квартира АДРЕСА_2 ;
- квартира АДРЕСА_3 ;
- нежитлові приміщення № 5 та АДРЕСА_7 ;
- садовий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_8 .

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права 
і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг та аргументи відзивів на касаційні скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У частині першій статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

У статті 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно із статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно із статтею 328ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (частина перша статті 388 ЦК України).

Згідно із статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно із пунктами 1, 2, 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Разом із тим, у разі придбання майна, хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Позивач ОСОБА_1 прийняла спадщину після смерті свого батька  ОСОБА_6 . З урахування того, що спадщину прийняла також інший спадкоємець першої черги за законом - дружина спадкодавця ОСОБА_2 , позивач ОСОБА_1 має право на частку спадкового майна.

Визнаючи за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом право власності на частину житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (загальною площею 295,2 кв. м), а також на частину нежитлового приміщення АДРЕСА_5 , суд апеляційної інстанції правильно застосував норми матеріального права.

Суд апеляційної інстанції правильно встановив, що спірне нерухоме майно (житловий будинок та нежитлове приміщення № 5) було набуте подружжям за час шлюбу. У зв`язку з цим частка у праві спільної власності на вказане майно увійшла до складу спадщини після смерті ОСОБА_6 .

ОСОБА_1 як дочка спадкодавця разом із спадкоємцем ОСОБА_2 (дружиною спадкодавця) мають право на спадкування спадкового майна в рівних частинах, тобто по частині кожна.

Висновки суду апеляційної інстанції щодо визнання за ОСОБА_1 права власності на частину зазначеного майна у порядку спадкування за законом ґрунтуються на повно і всебічно досліджених обставинах справи, належній оцінці доказів та правильному застосуванні статей 355, 368 ЦК України, статей 60-65 СК України та норм спадкового права.

Визнання права власності на спадкове майно за позивачем є належним способом захисту, оскільки в матеріалах справи наявні відомості, що право власності на це майно (житловий будинок та нежитлове приміщення № 5) зареєстроване за іншим спадкоємцем - відповідачем ОСОБА_2 (т. 1 а. с. 36, 39), тобто майно збереглося і не вибуло до інших осіб.

Колегія суддів Верховного Суду вважає, що в цій частині постанова суду апеляційної інстанції є законною та обґрунтованою, підстав для її скасування немає.

Доводи касаційної скарги щодо порушення інтересів відповідача ОСОБА_3 внаслідок визнання за позивачем права власності на частину будинку Верховний Суд відхиляє, оскільки відповідач ОСОБА_3 не оскаржує постанову апеляційного суду.

Суд апеляційної інстанції також зробив обґрунтований висновок про витребування з чужого незаконного володіння частини квартири АДРЕСА_2 , та частини нежитлового приміщення АДРЕСА_7 .

Апеляційний суд встановив, що вказане майно належало подружжю на праві спільної сумісної власності та частка у праві на це майно увійшла до складу спадщини після смерті ОСОБА_6 . ОСОБА_1 як спадкоємець першої черги за законом набула право на частку у праві власності на це майно в порядку спадкування.

Оскільки спірне майно (квартира № 107 та нежитлове приміщення № 6) після відкриття спадщини було відчужене ОСОБА_2 на користь відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 поза волею позивача, суд апеляційної інстанції правомірно застосував спосіб захисту, передбачений статтею 388 ЦК України, і задовольнив вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Колегія суддів Верховного Суду вважає, що в цій частині постанова суду апеляційної інстанції відповідає нормам матеріального права, ґрунтується на встановлених обставинах справи та принципах ефективного захисту порушеного права власності. 

Підстав для скасування постанови апеляційного суду в цій частині за касаційною скаргою відповідача ОСОБА_2 немає, а відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , безпосередньо у яких витребували нерухоме майно, постанову апеляційного суду в касаційному порядку не оскаржують.

Щодо вимог про визнання договорів про участь у будівництві недійсними та скасування рішень державного реєстратора

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.
Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно із частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв`язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України і статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16, від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19, від 10 квітня 2024 року у справі № 496/1059/18.

У справі, що переглядається, обґрунтовуючи вимогу про визнання недійсними договорів про участь у будівництві, позивач вказувала на ту обставину, що ні вона, ні її батько відповідні договори не підписували.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц констатувала, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

Задовольняючи позовні вимоги про визнання недійсними договорів про участь у будівництві індивідуального житлового будинку, апеляційний суд вказаного не врахував, унаслідок чого зробив помилковий висновок про наявність підстав для визнання договорів недійсними.

Відповідно до частини першої статті 182ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16, від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 та від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 зроблено висновок про те, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. 

Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має.
У справі, яка переглядається, для ефективного захисту прав позивача визнання договорів про участь у будівництві недійсними та скасування рішень державного реєстратора не є необхідним.

Скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрацію права приватної власності на житловий будинок призведе до порушення прав іншого спадкоємця - відповідача ОСОБА_2 , хоча позивач фактично не заперечує наявність у неї права на частини вказаного житлового будинку.

Крім того, в апеляційній скарзі позивач не висловлювала прохання задовольнити позовні вимоги про визнання недійсним договору № б/н про участь у будівництві індивідуального житлового будинку з надвірними будівлями (інвестиційний договір) від 20 травня 2013 року та скасування рішення державного реєстратора Київської обласної філії комунального підприємства «Реєстрація нерухомості та бізнесу» Міхачова В. А. від 02 липня 2018 року № 41863885 про державну реєстрацію права приватної власності відповідача ОСОБА_3 на житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1588828532224) (т. 7 а. с. 17, 18).

Суд захистив порушене право позивача як спадкоємця на частину спірного житлового будинку шляхом визнання за нею права власності на це нерухоме майно, що є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності.

Отже, постанова апеляційного суду підлягає скасуванню в частині позовних вимог про визнання недійсними договорів про участь у будівництві індивідуального житлового будинку та скасування рішень державного реєстратора з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині.

Щодо квартири АДРЕСА_3 

Верховний Суд не погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про визнання за ОСОБА_1 права власності на частину квартири АДРЕСА_3 у порядку спадкування, з огляду на таке.

Апеляційний суд правильно встановив, що вказане майно належало подружжю на праві спільної сумісної власності та частка у праві на це майно увійшла до складу спадщини після смерті ОСОБА_6 . ОСОБА_1 як спадкоємець першої черги за законом набула право на частку у праві власності на це майно в порядку спадкування.

Колегія суддів Верховного Суду звертає увагу на те, що позивач просила суд витребувати з незаконного володіння ОСОБА_2 частину квартири АДРЕСА_3 , а не визнати право власності на цю частку.

Спірна квартира на підставі договору дарування квартири (серія та номер: 209) від 23 лютого 2019 року, який посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Дорменком С. М., була відчужена ОСОБА_2 на користь третьої особи ОСОБА_3 поза волею позивача. Тобто фактично спадкове майно вибуло із власності спадкоємця на користь третьої особи.

Надалі за договором дарування (серія та номер: 1324) від 10 жовтня 2019 року, який посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Дорменком С. М., третя особа ОСОБА_3 подарувала спірну квартиру ОСОБА_2 .

Отже, ОСОБА_2 знову набула право власності на спірну квартиру, але вже не внаслідок оформлення своїх спадкових прав, а за договором дарування. 

За таких обставин, цілком правомірно суд може застосувати спосіб захисту, передбачений статтею 388 ЦК України, і задовольнити заявлену позивачем вимогу про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Близькі за змістом висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18, від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 та інших.

Отже, у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387, 388 ЦК України, є неефективними (недоцільними до застосування) та зайвими.

До подібних висновків саме про витребування майна за позовом спадкоємця дійшов Верховний Суд у постановах від 20 квітня 2021 року у справі № 727/967/16-ц, від 22 червня 2022 року у справі № 335/8468/18, від 14 червня 2023 року у справі № 715/2438/21, від 14 червня 2023 року у справі № 757/23492/13-ц, від 19 червня 2023 року у справі № 521/4328/16, в яких, зокрема, зазначено, що ефективним способом захисту спадкоємця, що прийняв спадщину, є віндикаційний позов до особи, за якою зареєстровано право власності на спірне майно.

Тому постанова апеляційного суду в частині задоволення позовної вимоги про визнання права власності на частину квартири АДРЕСА_3 підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про витребування вказаного нерухомого майна на користь позивача.

Щодо доводів про порушення судом апеляційної інстанції процесуальних норм 

Доводи касаційної скарги на постанову суду апеляційної інстанції значною мірою зводяться до встановлення протилежних зазначеному обставин та переоцінки доказів. Водночас встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Позовна заява містить підпис (т. 1 а. с. 13), позивач не вказує про неналежність їй цього підпису. Волевиявлення позивача на пред`явлення позову підтверджується її активними діями в цьому процесі, оскарженням рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, поданням відзивів на касаційні скарги.

Щодо доповнення позову новими вимогами, то тут скарга зводиться до незгоди скаржника з реалізацією позивачем своїх прав, передбачених статтями 43, 49 ЦПК України.

На спростування поданих позивачем звітів про експертну оцінку майна скаржник не подав суду інформацію про іншу вартість спірного майна.

Позивач не відмовлявся від вимоги про визнання права власності на нежитлове приміщення № 5 в будинку АДРЕСА_4 . Представник позивача - адвокат Лисенко С. М. повідомляв суд про наявність описки, допущеної ним в заяві про зміну предмета позову від 01 листопада 2022 року, в якій помилково зазначено номер нежитлового приміщення № 6 замість правильного № 5.

Щодо приєднання позивачем до апеляційної скарги нових доказів, ці документи стосувалися садового будинку, у визнанні права власності на частину якого відмовлено і ОСОБА_2 у своїй касаційній скарзі не наводить доводів щодо незаконності постанови апеляційного суду в частині вирішення позову щодо садового будинку.

Доводи касаційної скарги щодо незаконності оскаржуваного судового рішення в частині задоволення судом вимоги про визнання права власності на частину квартири АДРЕСА_3 знайшли своє часткове підтвердження, у зв`язку з чим Верховний Суд скасовує постанову апеляційного суду в цій частині.

Щодо розподілу судових витрат

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим [рішення Європейського суду з прав людини у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)].

Відповідно до частин першої та другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати у разі часткового задоволення позову - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно із частиною десятою статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

Згідно із підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення суд касаційної інстанції має провести новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, а також розподілити судові витрати, понесені у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки за результатами касаційного перегляду Верховний Суд змінив результат вирішення спору, тому додаткову постанову апеляційного суду про розподіл судових витрат необхідно скасувати і провести новий розподіл судових витрат.

У заяві про зміну предмета позову від 01 листопада 2022 року представник позивача Лисенко С. М. просив задовольнити 15 позовних вимог, з урахуванням того, що фактично один із пунктів прохальної частини заяви містив вимогу про визнання права власності на два окремі об`єкти: частину нежитлового приміщення та частину садового будинку (т. 4 а. с. 207 - 211). 

Отже, позивач заявила 7 позовних вимог майнового характеру і 8 немайнових вимог. За наслідками касаційного перегляду справи задоволено 5 позовних вимог майнового характеру.

Відповідно до матеріалів справи, а саме звітів про оцінку, що були долучені до позовної заяви, відомо, що загальна сума вимог майнового характеру, пред`явлена до відповідачів, складала 4 479 625,00 грн (як вартості спірного майна), з яких: вимоги, пред`явлені до ОСОБА_2 на суму 3 749 515,00 грн, тобто 83,7% усіх вимог; вимоги, пред`явлені до ОСОБА_3 на суму 330 170,25 грн, тобто 7,37% усіх вимог; вимоги, пред`явлені до ОСОБА_4 на суму 399 939,75 грн, тобто 8,93% усіх вимог.

Так, з матеріалів справи відомо, що позивач сплатила судовий збір за подання позовної заяви до суду першої інстанції - 11 350,00 грн, 5 448,00 грн, та за подання заяви про забезпечення позову - 454,00 грн, що разом становить 17 252,00 грн. За подання апеляційної скарги позивач сплатила судовий збір в розмірі 25 197,00 грн. Загалом розмір понесених позивачем витрат зі оплати судового збору склав 42 449,00 грн, що підтверджується відповідними банківськими квитанціями.

За подання касаційної скарги відповідач ОСОБА_2 сплатила судовий збір в розмірі 23 971,20 грн.

Позивач  ОСОБА_1 скористалась правом на отримання професійної правничої допомоги та уклала 16 грудня 2021 року договір про надання правової допомоги № 179 з адвокатським бюро «Сергія Лисенка» (т. 8 а. с. 118). За цим договором адвокат надав професійну правничу допомогу в обсязі, визначеному договором, а клієнт зобов`язався сплатити аванс в розмірі 60 750,00 грн (еквівалент 2 250,00 дол. США) протягом 50 діб після підписання цього договору та 12 750,00 дол. США в гривневому еквіваленті в разі задоволення або часткового задоволення позовних вимог протягом строку, обумовленого сторонами, але не більше 6 місяців з дня набрання рішенням в справі законної сили. На підтвердження цього надано акт № 247/179/2021 від 14 листопада 2024 року про надання правничої допомоги та детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених адвокатом витрат, необхідних для надання правничої допомоги в суді (т. 8 а. с. 118 зв. - 122).

Представник ОСОБА_2 - адвокат Соболь Ю. П. 30 грудня 2024 року подала до апеляційного суду клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги. Вказала, що можливою та об`єктивною сумою, яка може бути стягнена з відповідача ОСОБА_2 як витрати на правничу допомогу є 14 000,00 грн.

Апеляційний суд не взяв до уваги подані представником позивача до суду апеляційної інстанції докази щодо понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції, оскільки відповідні докази на підтвердження таких витрат в суд першої інстанції позивач не подавала, про неможливість їх подання до суду першої інстанції не заявляла. Верховний Суд із таким висновком погоджується.

Разом з цим колегія суддів апеляційного суду погодилася із доводами представника відповідача, наведеними у заяві про зменшення витрат на правничу допомогу, про те, що зазначений у детальному описі час, використаний адвокатом на надання послуг (виконання робіт), зазначених в пунктах 49 (3 год), 54 (4 год) - складання та подання додаткових пояснень, не можна вважати співмірним зі складністю виконаної адвокатом роботи. Крім того, нормами цивільного-процесуального законодавства не передбачено подання додаткових письмових пояснень до суду апеляційної інстанції, а суд апеляційної інстанції, в свою чергу, таких пояснень не вимагав. Також колегія суддів апеляційного суду вважала необґрунтованими вимоги позивача щодо відшкодування витрат, понесених на оплату послуг адвоката з підготовки та подання клопотань і запитів, вказаних у пунктах 50-53 (3,5 год), які подані до суду апеляційної інстанції всупереч вимог процесуального законодавства, з порушенням порядку подання доказів. Частково обґрунтованими колегія суддів вважала також доводи представника відповідача про неспівмірність витраченого часу (8 год) для підготовки заяви про компенсацію судових витрат, яка викладена на 4 аркушах. З урахуванням необхідної аналітичної та технічної роботи, здійснення розрахунків, апеляційний суд вважав співмірним 4 години для виконання такої роботи.

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду вважала обґрунтованими вимоги позивача в частині відшкодування витрат на правничу допомогу в апеляційній інстанції за 43 години роботи адвоката, що становить 2 993,23 дол. США.

Доводи касаційної скарги відповідача ОСОБА_2 на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 29 січня 2025 року щодо необхідності зменшення витрат за правничу допомогу, понесених позивачем під час апеляційного розгляду справи, до 11 718,00 грн є безпідставними, оскільки визначений апеляційним судом розмір витрат є цілком співмірним зі складністю справи, виходячи із вартості спірного майна, з огляду на неодноразові переоформлення спадкового майна, часом, витраченим адвокатом на справу, та якістю проведеної роботи. 

Позивач додаткову постанову апеляційного суду не оскаржує, у відзиві на касаційну скаргу просить залишити додаткову постанову без змін, що свідчить про відсутність підстав для збільшення визначеного апеляційним судом розміру відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Тому Верховний Суд при вирішенні питання про розподіл судових витрат бере за основу те, що позивач має право на відшкодування понесених в суді апеляційної інстанції витрат на професійну правничу допомогу в розмірі, еквівалентному 2 993,23 дол. США.

У відзиві на касаційну скаргу представник позивача Лисенко С. М. просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 судові витрати з розгляду справи в суді касаційної інстанції в такому розмірі: оплата поштових послуг - 500,00 грн, витрати на оплату професійної правничої допомоги - 3 000,00 дол. США.

На підтвердження судових витрат представник позивача надав копії додаткової угоди до договору про надання правничої допомоги № 360 від 31 січня 2025 року з адвокатським бюро «Сергія Лисенка», за якою розмір гонорару становить 3 000,00 дол. США та детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених адвокатом витрат, необхідних для надання правничої допомоги в суді. У детальному описі зазначено, що сума поштових витрат складає орієнтовно 500,00 грн, проте до відзивів на касаційні скарги представник позивача надав докази понесення поштових витрат на суму 459,20 грн.

У постанові Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 596/2305/18-ц зазначено, що відповідно до частини п`ятої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.

Відповідачі не подавали клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, понесених позивачем в суді касаційної інстанції, хоча відзиви на касаційні скарги їм були надіслані засобами поштового зв`язку (квитанції поштової служби «Е-Пост» від 17 лютого 2025 року та від 15 квітня 2025 року).

Заявлена сума витрат є співмірною із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та значенням справи для сторін. Зазначена сума витрат незначно перевищує суму витрат на правничу допомогу, визначену апеляційним судом, та може бути взята за основу при вирішенні питання про розподіл судових витрат у справі.

За загальним правилом судові витрати сторони сплачують у національній валюті України - гривні. 

За практикою Верховного Суду, суд може стягнути витрати на професійну правничу допомогу в іноземній валюті, якщо, зокрема, учасником спірних правовідносин є особа, не зареєстрована за законодавством України (додаткові постанови Верховного Суду від 31 серпня 2023 року у справі № 824/45/23, від 05 грудня 2025 року у справі № 908/2136/23).

У пункті 4.1 договору про надання правової допомоги № 179 від 16 грудня 2021 року сторони визначили, що гонорар сплачується в гривневому еквіваленті (т. 8 а. с. 118).

Колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що витрати на професійну правничу допомогу підлягають стягненню з відповідачів у національній валюті України - гривні.

Отже, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, виходячи з конкретних обставин цієї справи, фінансового стану обох сторін та критерію розумності розміру судових витрат, на користь позивача необхідно стягнути:
- з ОСОБА_2 - 124 941,07 грн судових витрат; 
- з ОСОБА_3 - 11 330,21 грн судових витрат; 
- з ОСОБА_4 - 13 728,72 грн судових витрат.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Згідно із частиною першою статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постанова суду апеляційної інстанції в частинівимог про визнання договорів про участь у будівництві недійсними та скасування рішень державного реєстратора - скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову, в частинізадоволення позовної вимоги про визнання права власності на частину квартири АДРЕСА_3 - скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про витребування вказаного майна, в іншій частині постанову суду апеляційної інстанції необхідно залишити без змін. Додаткову постанову апеляційного суду слід скасувати.

Керуючись статтями 389, 400, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 13 листопада 2024 року в частині:
- визнання недійсним договору № б/н про участь у будівництві індивідуального житлового будинку з надвірними будівлями (інвестиційний договір) від 20 травня 2013 року; 
- визнання недійсним договору № б/н про участь у будівництві будівлі від 18 травня 2020 року; 
- скасування рішення державного реєстратора Київської обласної філії комунального підприємства «Реєстрація нерухомості та бізнесу» Міхачова В. А. від 02 липня 2018 року № 41863885 про державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_3 на житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1588828532224); 
- скасування рішення державного реєстратора Пірнівської сільської ради Вишгородського району Київської області Одрихівського О. Т. від 01 липня 2020 року № 52899113 про державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_2 на житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2111874932224), 
скасувати і ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Постанову Київського апеляційного суду від 13 листопада 2024 року в частині задоволення позовної вимоги про визнання права власності на частину квартири АДРЕСА_3 скасувати і ухвалити нове судове рішення.

Витребувати з незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 частину квартири АДРЕСА_3 .

В іншій частині постанову Київського апеляційного суду від 13 листопада 2024 року залишити без змін.

Додаткову постанову Київського апеляційного суду від 29 січня 2025 року скасувати.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 124 941 (сто двадцять чотири тисячі дев`ятсот сорок одну) гривню 07 копійок судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 11 330 (одинадцять тисяч триста тридцять) гривень 21 копійку судових витрат;

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 13 728 (тринадцять тисяч сімсот двадцять вісім) гривень 72 копійки судових витрат.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач | А. І. Грушицький
Судді | А. А. Калараш  І. В. Литвиненко  С. Ю. Мартєв
| Є. В. Петров