ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 серпня 2026 року
м. Київ
справа № 641/4348/25
провадження № 51-1721 км 26
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),
захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах засудженого ОСОБА_6 на вирок Харківського апеляційного суду від 08 квітня 2026 року у кримінальному провадженні, дані про яке внесені до ЄРДР за № 22025000000000429 за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Краматорська Донецької області, жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 409 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Короткий зміст ухвалених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Слобідського районного суду м. Харкова від 02 грудня 2025 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 4 ст. 409 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Ні підставі ст. 75 КК звільнено ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку тривалістю 3 роки, з покладенням на нього обов`язків, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК.
Вказаний вирок ухвалено із застосуванням положень ч. 3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), яким у тому числі вирішено питання щодо зарахування у строк відбування покарання строку попереднього ув`язнення, процесуальних витрат та долі речових доказів.
Відповідно до вироку ОСОБА_6 , будучи військовослужбовцем у військовому званні «молодший сержант», перебуваючи на посаді командира ІНФОРМАЦІЯ_3, діючи умисно, всупереч інтересам служби та чинного законодавства, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи та бажаючи настання відповідних наслідків, у невстановлений досудовим розслідуванням час, однак не пізніше 30 травня 2024 року, з метою реалізації свого злочинного умислу, направленого на ухилення від військової служби під час воєнного стану, надав до військової частини НОМЕР_1 , яка перебуває у складі бригади військової частини НОМЕР_2 , довідку військово-лікарської комісії № 12321 від 08 травня 2024 року, видану від імені НВМКЦ «ГВКГ», та затверджену від імені ЦВЛК МО України, достовірно знаючи, що така довідка підроблена.
За результатом розгляду вказаних документів на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 30 травня 2024 року № 58-РС ОСОБА_6 звільнено у відставку (за станом здоров`я). У подальшому, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 07 червня 2024 року № 159 ОСОБА_6 вважається таким, що справи та посаду здав та вибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 , та з 07 червня 2024 року його виключено із списків військового складу військової частини та всіх видів забезпечення, з котлового забезпечення з 08 червня 2024 року.
Покинувши військову частину, ОСОБА_6 час проводив на власний розсуд, не пов`язуючи такий з обов`язками військової служби.
Такі дії ОСОБА_6 за встановлених фактичних обставин судом першої інстанції кваліфіковані за ч. 4 ст. 409 КК, як умисне ухилення військовослужбовця від несення обов`язків військової служби шляхом обману, вчинене в умовах воєнного стану.
Вироком Харківського апеляційного суду від 08 квітня 2026 року апеляційну скаргу прокурора Харківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону задоволено частково, а вирок Слобідського районного суду м. Харкова від 02 грудня 2025 року в частині призначеного покарання скасовано.
Ухвалено новий вирок, яким засуджено ОСОБА_6 за ч. 4 ст. 409 КК із застосуванням положень ст. 69 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
В іншій частині вирок суду першої інстанції залишено без змін.
Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить вирок суду апеляційної інстанції змінити, та звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК з встановленням іспитового строку тривалістю 3 роки.
Мотивуючи свої вимоги, захисник стверджує, що апеляційний суд, скасовуючи вирок місцевого суду в частині застосування до ОСОБА_6 положень ст. 75 КК, призначив останньому покарання у виді позбавлення волі із застосуванням ст. 69 КК, тим самим визнав наявність обставин, які пом`якшують покарання, та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, водночас не навів обґрунтування, чому такі обставини не свідчать про можливість виправлення ОСОБА_6 без реального відбування ним покарання.
Вважає, що призначене апеляційним судом ОСОБА_6 покарання за своїм видом та розміром не може вважатися необхідним та достатнім для досягнення мети, визначеної ст. 50 КК, та є явно несправедливим через суворість у розумінні ст. 414 КПК.
У зв`язку з чим стверджує, що вирок апеляційного суду є незаконним, необґрунтованим, невмотивованим, та таким, що ухвалений з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а також із призначенням покарання, яке не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
У письмових запереченнях прокурор Харківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону ОСОБА_9 , посилаючись на необґрунтованість доводів касаційної скарги захисника, просить залишити її без задоволення, а вирок суду апеляційної інстанції без зміни.
Від інших учасників судового провадження заперечень на касаційну скаргу захисника не надходило.
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні засуджений ОСОБА_6 та в його інтересах захисники ОСОБА_7 та ОСОБА_8 підтримали касаційну скаргу, просили її задовольнити.
Прокурор ОСОБА_5 заперечував щодо задоволення касаційної скарги захисника, просив оскаржуваний вирок апеляційного суду залишити без зміни.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, думку учасників касаційного розгляду, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.
Разом з тим, ч. 2 ст. 433 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції вправі вийти за межі касаційних вимог, якщо цим не погіршується становище засудженого, виправданого чи особи, стосовно якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру.
Як визначено ст. 2 КПК, одним із завдань кримінального провадження є те, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно з ч. 3 ст. 349 КПК суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Однак, зазначена норма процесуального закону не звільняє суд від обов`язку встановити обставини, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні. Тобто законодавець зобов`язує суд встановити усі обставини, що мають значення для кримінального провадження, а положення ст. 349 КПК лише визначають обсяг та порядок дослідження доказів на підтвердження цих обставин.
Перелік обов`язкових обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, визначений в ст. 91 КПК. Крім інших, підлягають доказуванню обставини кримінального правопорушення, що обумовлюють його кваліфікацію, як об`єктивні: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб, інші обставини вчинення кримінального правопорушення), вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням (п. 1, 3 ч. 1 ст. 91 КПК); так і суб`єктивні: винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення (п. 2 ч. 1 ст. 91 КПК).
У відповідності до ч. 4 ст. 349 КПК допит обвинуваченого здійснюється обов`язково, крім випадку, якщо він відмовився від давання показань, та випадків, передбачених ч. 3 ст. 323 та ст. 381 цього Кодексу.
Водночас повне визнання вини, не заперечення фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікації своїх дій, правильне розуміння та усвідомлення змісту обставин злочину, в якому обвинувачується, правові наслідки розгляду за спрощеною процедурою, а також відсутність сумнівів у добровільності позиції щодо усвідомлення обвинуваченим цих обставин є обов`язковими передумовами можливості здійснення розгляду провадження в порядку ч. 3 ст. 349 КПК.
Якщо хоча б одна з обставин, яка підлягає доказуванню у кримінальному провадженні, заперечується стороною, то ця обставина має бути досліджена під час судового розгляду, що не виключає можливості застосування ч. 3 ст. 349 КПК до інших обставин, які не оспорюються.
Відповідно до звукозапису судового засідання від 22 жовтня 2025 року, під час судового розгляду на запитання головуючого судді обвинувачений ОСОБА_6 повідомив, що йому зрозуміла суть пред`явленого обвинувачення, свою вину у вчиненні кримінального правопорушення він визнає.
Після з`ясування думки прокурора щодо порядку та обсягу дослідження доказів, головуючим суддею роз`яснено обвинуваченому наслідки розгляду кримінального провадження у порядку ч. 3 ст. 349 КПК, зокрема, роз`яснено, що за таких обставин вирок суду можливо буде оскаржити лише в частині виду та розміру призначеного покарання, а також в частині кваліфікації його дій.
Однак, вже в ході безпосереднього допиту на запитання прокурора ОСОБА_6 повідомив, що він фактично не ухилявся від несення обов`язків військової служби, оскільки має серйозні травми, які отримав під час участі у бойових діях та до кінця не вилікувався, у зв`язку з чим отримання зазначеного висновку ВЛК сприяло списанню його з військової служби за станом здоров`я, проте не вважав наданий до військової частини висновок підробленим.
Зазначені показання ОСОБА_6 свідчать про те, що свою вину він визнав частково лише щодо обставин отримання та надання до військової частини висновку ВЛК, проте заперечив об`єктивну і суб`єктивну сторони кримінального правопорушення, про які зазначено в обвинувальному акті, а саме ухилення від несення обов`язків військової служби шляхом іншого обману, який полягав у поданні документу, який давав підстави для звільнення з військової служби.
Незважаючи на такі показання ОСОБА_6 , судом не з`ясовано питання щодо можливості зміни порядку дослідження доказів у справі, а у подальшому суд розглянув кримінальне провадження у спрощеному порядку, обмежившись, окрім допиту обвинуваченого, лише дослідженням доказів, які характеризують його особу, після чого оголосив перерву для підготовки учасників кримінального провадження до судових дебатів, а у подальшому ухвалив вирок, у якому послався на доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому дій фактично без встановлення обставин під час судового розгляду, які, з огляду на положення ст. 91 КПК, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, але були заперечені обвинуваченим під час його допиту.
Колегія суддів не може погодитися з такою позицією суду першої інстанції, оскільки вона суперечить приписам ст. 349 КПК, що свідчить про недотримання судом вимог кримінального процесуального закону.
Крім того, наведене свідчить про порушення права засудженого на справедливий суд, гарантованого ст. 7 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Як визначено положеннями ст. 438 КПК, підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є, зокрема, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
З огляду на положення ч. 2 ст. 433 КПК, оскільки місцевий суд, постановляючи вирок, допустив істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, то такий вирок не можна визнати законним, обґрунтованим і вмотивованим, як того передбачають положення ст. 370 КПК, що є підставою для його скасування.
Водночас, перевіряючи вирок суду в апеляційному порядку, апеляційний суд здійснював розгляд доводів апеляційної скарги сторони обвинувачення виключно в частині обґрунтованості звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК, тоді як підстави правильності застосування положень ст. 349 КПК предметом апеляційного розгляду не були.
Оскільки, порушення вимог процесуального закону, допущені судом першої інстанції, неможливо усунути шляхом призначення нового апеляційного розгляду через відсутність таких апеляційних вимог, підлягає скасуванню також і вирок суду апеляційної інстанції.
Що ж стосується доводів сторони захисту про суворість призначеного покарання, то колегія суддів не вбачає підстав надавати відповіді на них, враховуючи, що з огляду на приписи глави 28 КПК зазначені обставини підлягають перевірці у загальному порядку при новому розгляді в суді першої інстанції, під час якого суд, дотримуючись вимог кримінального процесуального закону, має повно та об`єктивно дослідити всі обставини кримінального провадження, й ухвалити законне, обґрунтоване та вмотивоване судове рішення.
Водночас, згідно з ч. 3 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції розглядає питання про обрання запобіжного заходу під час скасування судового рішення і призначення нового розгляду у суді першої чи апеляційної інстанції.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, 13 березня 2025 року щодо підозрюваного ОСОБА_6 був обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з правом внесення застави у розмірі 60 560 грн, яка була внесена 14 березня 2025 року.
Згідно з наявним листом за підписом начальника відділу по контролю за виконанням судових рішень ДУ «Харківський слідчий ізолятор» ОСОБА_6 до вказаної установи для відбування покарання прибув 07 травня 2026 року.
З огляду на викладене, оскільки ОСОБА_6 перебував під вартою та відбував покарання саме на виконання вироку апеляційного суду, який підлягає скасуванню, та враховуючи не встановлення ризиків, визначених у ст. 177 КПК, колегія суддів не вбачає підстав для застосування стосовно ОСОБА_6 запобіжного заходу на підставі положень ч. 3 ст. 433 КПК.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах засудженого ОСОБА_6 задовольнити частково.
Вирок Харківського апеляційного суду від 08 квітня 2026 року та у порядку ч. 2 ст. 433 КПК вирок Слобідського районного суду м. Харкова від 02 грудня 2025 року стосовно ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звільнити з-під варти з установи виконання покарань.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3